ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р. Справа № 914/433/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.П. Дубник

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників учасників судового процесу:

позивача: ОСОБА_2 (довіреність №444 від 28.03.2016);

відповідача (скаржника): ОСОБА_3 (довіреність №7 від 10.08.2016)

третьої особи: ОСОБА_4 (довіреність №1012 від 08.08.2016),

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Замок лева, б/н від 18.11.2016 (вх.№01-05/5523/16 від 24.11.2016)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.11.2016 про задоволення заяви Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про видачу дублікатів наказів, виданих 23.08.2016 на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2016 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.08.2016 у справі № 914/433/16

за позовом: Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Замок лева, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Комунального підприємства Львівської обласної ради Нерухомість та майно, м. Львів

про виселення з безпідставно займаних приміщень

та за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Замок лева, м. Львів

до: Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, м. Львів

про: визнання договору оренди нерухомого майна №1/2002 від 01.12.2002 продовженим на той самий строк

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.11.2016 у справі №914/433/16 (суддя Манюк П.Т.) заяву Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про видачу дублікатів наказів, виданих 23.08.2016 на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2016 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.08.2016 у справі № 914/433/16, задоволено. Ухвалено видати дублікати наказів від 23.08.2016 у справі №914/433/16 про виселення ТОВ «Замок Лева» із займаних приміщень загальною площею 874,2 кв.м, які знаходяться за адресою вул. Глінки,7/9 у м. Львові, та зобовязання повернути їх балансоутримувачу КП Львівської обласної ради Нерухомість та майно, а також про стягнення з ТОВ «Замок Лева» на користь Управління майном спільної власності Львівської обласної ради 1 378грн судового збору.

Ухвала обгрунтована нормами ст. 120 ГПК України.

При винесенні ухвали суд першої інстанції виходив з того, що накази, видані на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2016, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.08.2016 у справі № 914/433/16, яким задоволено первісний позов Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про виселення ТОВ «Замок Лева» із займаних приміщень загальною площею 874,2 кв.м, які знаходяться за адресою вул. Глінки,7/9 у м.Львові, та зобовязання повернути їх балансоутримувачу КП Львівської обласної ради Нерухомість та майно, а також стягнено з ТОВ «Замок Лева» на користь Управління майном спільної власності Львівської обласної ради 1 378грн судового збору, втрачені та до виконання не предявлялися. Відтак дійшов висновку про задоволення заяви стягувача та видачу дублікатів наказів.

Боржник -ТОВ «Замок Лева» не погодився з ухвалою суду першої інстанції, оскаржив її в апеляційному порядку, просить ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.11.2016 у справі №914/433/16 скасувати, а видані дублікати наказів Господарського суду Львівської області від 23.08.2016 у справі №914/433/16 визнати такими, що не підлягають виконанню.

Скаржник вважає, що ухвала прийнята з порушенням ст. 120 ГПК України, оскільки дана норма повязує видачу наказів виключно з їх втратою стягувачем, однак у даному випадку матеріали справи свідчать про те, що суд помилково направив накази іншій особі, тоді як стягувач їх не отримував взагалі, отже не міг їх втратити. Крім того, вказує, що суд вчинив необхідні дії для повернення відповідних наказів, надіслав листа особі, якій накази були помилково направлені, проте на час розгляду заяви відомості про втрату наказів цією особою були відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач заперечує проти доводів скаржника, просить залишити оскаржувану ухвалу суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Стягувач вказує, що видача наказу стягувачу є обовязком, а не правом суду. Виконання судового рішення є кінцевою стадією судового захисту і не може залежати від намірів та бажання незаінтересованої сторони, якою у даному випадку є боржник, повернути видані накази стягувачу. Посилаючись на параграф 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, позивач зазначає, що право доступу до суду, встановлене цією статтею, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення суду, яке ухвалено на користь особи. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без обгрунтованих затримок. Помилкове скерування наказів на адресу боржника не може узалежнювати виконання судового рішення як такого.

В судовому засіданні 13.12.2016 представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, надав усні пояснення, просив скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.11.2016 у справі №914/433/16 та визнати такими, що не підлягають виконанню, дублікати наказів, виданих на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2016 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.08.2016 у справі № 914/433/16.

Представники стягувача та третьої особи заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

В силу ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ст. 4-5 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 1 статті 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом.

Згідно зі статтею 120 ГПК України у разі втрати наказу господарський суд може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання.

Про видачу дубліката наказу виноситься ухвала.

До заяви про видачу дубліката наказу мають бути додані:

довідка установи банку, державного виконавця, приватного виконавця чи органу зв'язку про втрату наказу;

при втраті наказу стягувачем - довідка стягувача, підписана керівником чи заступником керівника та головним (старшим) бухгалтером підприємства, організації, що наказ втрачено і до виконання не пред'явлено.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 19.05.2016, яке набрало законної сили згідно з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.08.2016 у справі № 914/433/16, суд за заявою стягувача від 18.08.2016 видав накази від 23.08.2016 про виселення ТОВ «Замок Лева» із займаних приміщень загальною площею 874,2 кв.м, які знаходяться за адресою вул. Глінки,7/9 у м.Львові, та зобовязання повернути їх балансоутримувачу КП Львівської обласної ради Нерухомість та майно, а також про стягнення з ТОВ «Замок Лева» на користь Управління майном спільної власності Львівської обласної ради 1 378грн судового збору. Накази дійсні для предявлення до виконання протягом одного року.

Проте, ці накази були помилково надіслані не стягувачу, а боржнику. Після повторного звернення стягувача до суду із заявою від 16.09.2016 про видачу наказів, суд виявив допущену помилку та звернувся до боржника з листом, в якому вказав про помилкове надіслання на його адресу наказів та просив їх повернути. В матеріалах справи відсутні докази повернення боржником наказів стягувачу чи суду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник боржника пояснив, що йому не відомо чи отримував боржник накази суду. Слід зазначити, що в матеріалах справи наявний список №903 згрупованих рекомендованих поштових відправлень за 30.08.2016, яким підтверджено надсилання господарським судом на адресу боржника поштового відправлення.

Разом з тим, стягувач звернувся до суду із заявою про видачу дублікатів наказів до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказів до виконання. Згідно з довідкою стягувача від 11.11.2016, підписаною керівником та головним бухгалтером стягувача, накази суду до нього не надходили і до виконання не пред'являлися.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі "ОСОБА_3 проти України" (заява N 40450/04), яке набуло статусу остаточного, вказано, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає ухвалу про задоволення заяви стягувача про видачу дублікатів наказів правомірною, а доводи боржника необгрунтованими, оскільки зі змісту ст. 120 ГПК України випливає, що за заявою стягувача суд може видати дублікати наказів не лише при їх втраті стягувачем, але й при втраті наказів іншою особою.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено та не подано доказів наявності підстав, передбаченихст. 104 ГПК України, для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали та для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101,103,105, 106, 120 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.11.2016 у справі № 914/433/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 19.12.2016

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.П. Дубник

Суддя О.І. Матущак