ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2016 р.Справа № 922/3620/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Конбитех", м. Харків
до СТОВ "Старовірівський птахокомплекс" с. Старовірівка , ТОВ "Граківські комбікорма", смт. Чкаловське
про визнання недійсним угод
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за дов. № 2/2016 від 29.06.2016 року

першого відповідача - ОСОБА_2, за дов. № б/н від 10.11.2016 року, після перерви не з'явився

другого відповідача - ОСОБА_3, за дов. № б/н від 19.10.2016 року, після перерви не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Конбитех", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до першого відповідача, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" та другого відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма", про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 14 серпня 2015 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, укладеної між відповідачами у справі (з урахуванням ухвали господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року).

Позовні вимоги вмотивовано тим, що між позивачем та другим відповідачем було укладено договір № 1/ВПВ про відступлення права вимоги від 01 лютого 2016 року, відповідно до якого другий відповідач передав позивачу, а останній набув право вимоги від першого відповідача належного виконання усіх зобов'язань за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року. На виконання договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року складено акт приймання-передачі за яким позивачеві було передано усі наявні у другого відповідача документи за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року. Оскільки додаткова угода № 2 від 14 серпня 2015 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року за цим актом не передавалася, позивач вважає, що її укладено пізніше визначеної дати (14.08.2015 року) і, відповідно, дана додаткова угода не може регулювати правовідносини і зобов'язання сторін які вже існували на дату її фактичного укладення .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року (з урахуванням ухвали від 28 жовтня 2016 року) вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3620/16, призначено її до слухання у судовому засіданні на 21 листопада 2016 року, явку представників сторін в призначене судове засідання визнано обов'язковою. Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє по розгляду даної справи 12 грудня 2016 року було оголошено перерву до 19 грудня 2016 року.

Під час перерви судом долучено до матеріалів справи клопотання другого відповідача (вх. № 43205 від 19 грудня 2016 року) про розгляд справи без участі представника підприємства.

Після перерви 19 грудня 2016 року судове засідання було продовжено, в дане судове засідання з'явився представник позивача, решта учасників судового процесу в дане судове засідання не з'явилися; про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом судового засідання від 12 грудня 2016 року, в якому відображено явку сторін (арк. спр. 132-133). Розглянувши клопотання другого відповідача про розгляд справи без участі представника його підприємства суд вважає за можливе його задовольнити виходячи з диспозитивності права сторін на участь в засіданні суду та з огляду на наявність .в матеріалах справи відзиву другого відповідача і зясування його позиції під час розгляду справи в суді. Під час судового засідання 19 грудня 2016 року представник позивача підтримав своє клопотання про призначення судово-технічної експертизи документів та підтримав позовні вимоги, які просив суд задовольнити.

Розглянувши клопотання представника позивача про призначення судово-технічної експертизи документів (вх. № 42534 від 12 грудня 2016 року) суд зазначає про відхилення вказаного клопотання через його недоцільність та необґрунтованість з підстав, які викладені нижче судом в даному рішенні суду.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

30 грудня 2014 року між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" (покупець, перший відповідач по справі) та товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" (постачальник, другий відповідач у справі) було укладено договір поставки № 1/01. Відповідно до вказаного договору, постачальник зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар, ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в специфікації, що є додатком до договору. Строк поставки товару визначається в додатку (специфікації) до цього договору. Загальна сума договору складає загальну вартість товару у всіх підписаних сторонами додатках (специфікаціях) за цим договором. Покупець проводить попередню 100% оплату товару шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Датою оплати за товар є дата зарахування коштів покупця на рахунок постачальника. Згідно до п.п. 8.4, 8.5 договору поставки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним. Зміни та доповнення до цього договору мають силу лише за умови їх письмового підписання обома сторонами.

14 серпня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" (другий відповідач) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" (перший відповідач) було укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, відповідно до якої сторони погодили доповнити договір пунктом 10.6 наступного змісту: відступлення права вимоги (заміна кредитора) за цим договором допускається виключно за погодженням з другою стороною договору). Вказана додаткова угода підписана обома сторонами та скріплення печатками підприємств відповідачів (додаткова угода є предметом даного провадження у справі).

01 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" (первісний кредитор, другий відповідач у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю "Конбитех" (новий кредитор, позивач по справі) було укладено договір № 1/ВПВ про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор надає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року (далі основний договір), укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс". За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором, у тому числі сплати боргу за основним договором в сумі 906 000,00 грн. Згідно, з відступленням права вимоги за цим договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду в розмірі 906 000,00 грн. шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок первісного кредитора або будь-яким іншим способом згідно чинного законодавства України.

Рішенням господарського суду Харківської області у справі № 922/1098/16 від 17 травня 2016 року (залишеним в силі постановами Харківського апеляційного господарського суду від 07 липня 2016 року та Вищого господарського суду України від 11 жовтня 2016 року) визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року. Підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року є застереження, передбачене умовами додаткової угоди № 2 від 14 серпня 2015 року.

Як вказує позивач у позовній заяві, спірна додаткова угода була укладена між відповідачами набагато пізніше вказаної в ній дані (14 серпня 2015 року) та з метою позбавлення позивача права вимоги від першого відповідача належного виконання свого грошового зобов'язання за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, набутого (права вимоги) позивачем на підставі договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року, що й стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 14 серпня 2015 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Приписами ч. 7 ст. 179 ГК України, встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 ГПК України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України). Сторонами у зобов'язанні, відповідно ст. 510 ЦК України, є боржник і кредитор.

Відповідно до ч. ч.1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, особа має право на звернення до суду, зокрема, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів і , відповідно, рішення у справі повинно бути спрямоване саме на відновлення порушеного права позивача. Водночас, як зясовано судом під час розгляду даної справи, право позивача не є таким, що підлягає відновленню через відсутність його порушення з огляду на наступне.

Метою звернення із даним позовом до суду є інтерес позивача через визнання недійсною додаткової угоди № 2 до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року відновити свій статус за договором відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року (нового кредитора) за яким, на думку позивача, буде й відновлено його право вимоги виконання зобовязання за основним договором від боржника (перерахування грошових коштів). Водночас, про що зазначили на наголошували представники відповідачів під час розгляду справи в суді, першим відповідачем повністю здійснено оплату за товар в межах договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року на користь другого відповідача.

Тобто, в силу ст. 599 ЦК України, зобовязання за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року є припиненими внаслідок його виконання.

При цьому, суд враховує й ту обставину, що всупереч ст. 516 ЦК України позивачем на адресу боржника (першого відповідача у справі) письмове повідомлення про заміну кредитора у зобовязанні не направлялось, як того вимагає зазначена стаття кодексу. Позивачем відповідні докази до суду першої інстанції не надано. Водночас, за вказаною статтею, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, в силу змісту ст. 514 ЦК України, згідно якої до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, та з огляду на припинення зобовязань за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року (виконання боржником (першим відповідачем) свого обов'язку первісному кредиторові (другому відповідачу) є належним виконанням), права позивача в даному випадку не є порушеними перш за все внаслідок недотримання процедури письмового повідомлення боржника (першого відповідача) про заміну кредитора у зобовязанні, яке (зобовязання) виконано першим відповідачем на користь другого відповідача і, відповідно, є припиненим.

Докази завдання позивачеві або понесення останнім збитків через виконання відповідачами договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року суду не надано, як не надано й доказів в підтвердження сплати позивачем на користь другого відповідача (первісного кредитора) винагороди у розмірі 906 000,00 грн., передбаченої умовами договору № 1/ВПВ про відступлення права вимоги від 01 лютого 2016 року; крім того сам представник позивача під час судового засідання 19 грудня 2016 року вказував на той факт, що вказану винагороду не було перераховано на користь первісного кредитора (другого відповідача). З іншого боку, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків через порушення процедури письмового повідомлення (ст. 516 ЦК України).

Враховуючи вище викладене в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача про визнання недійсною додаткову угоду № 2 від 14 серпня 2015 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, укладеної між першим та другим відповідачами, необґрунтованими та недоведеними через відсутність його порушеного права у звязку із чим відмовляє в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи викладені вище обставини, а також виходячи з того, що згідно ч. 1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу; відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду яка призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування (п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України), тобто призначення судової експертизи є доцільним лише в разі необхідності встановлення обставин які необхідні для правильного та законного вирішення спору, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі судової технічної експертизи (вх. № 42534 від 12 грудня 2016 року), оскільки її проведення в даному судовому процесі є недоцільним, через відсутність порушеного права позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім викладеного вище суд вважає за необхідне вказати, що позиція позивача про укладення спірної додаткової угоди між відповідачами поза межами визначеного в ній строку укладення (14 серпня 2015 року) ґрунтується виключно на припущеннях позивача та спростовується твердженнями представників відповідачів під час розгляду справи про укладення спірної додаткової угоди № 2 до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року саме у визначеній в додатковій угоди строк - 14 серпня 2015 року. Вказану додаткову угоду № 2 від 14 серпня 2015 року підписано та скріплено печатками підприємств (сторін договору) 14 серпня 2015 року.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по розгляду даної справи покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 41, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 21.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/3620/16