ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р.Справа № 915/845/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Лавриненко Л.В.

суддів: Пироговського В.Т., Філінюка І.Г.

при секретарі судового засідання Мельник Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2016 р.

по справі № 915/845/16

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв

до відповідача Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв

про визнання договору від 30.12.2013 р. № 226-Р (№ 135-В-МИФ-13) недійсним

за участю представників сторін:

від Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ: ОСОБА_1 за довір.

від Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв: ОСОБА_2 за довір.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 р. прийнята до провадження та призначена до розгляду апеляційна скарга Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2016 р. по справі № 915/845/16.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційна скарга розглянута в межах строку, вставленого частиною 1 ст. 102 ГПК України.

В серпні 2016 р. Державне підприємство Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв про визнання недійсним договору від 30.12.2013 р. № 226-Р (№ 135-В-МИФ-13) про відшкодування витрат на сплату земельного податку.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки:

- оспорюваним договором фактично передбачено надання в користування земельної ділянки особою, яка не наділена таким правом (відповідачем), та у спосіб, який не передбачений чинним законодавством;

- сплата земельного податку є обовязком особи, яка оформила право власності на нерухоме майно (в спірному випадку позивача);

- земельний податок не може бути предметом договору щодо компенсації таких витрат другою стороною.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2016 р. у задоволенні позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв відмовлено.

Не погодившись з наведеним судовим рішенням, Державне підприємство Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд, оскаржуване рішення скасувати, позов задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги приписи ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України.

Державне підприємство Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв в поданому відзиві, проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, заперечує та просить суд оскаржуване рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

На виконання положень Закону України Про морські порти України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення Державного підприємства Адміністрація морських портів України у 2013 році реорганізовано державні підприємства морського транспорту, в тому числі Державне підприємство Миколаївський морський торговельний порт (Додаток 1 до наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року № 163), шляхом виділу з них стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів та актів приймання передачі.

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна право господарського відання на обєкти нерухомого майна зареєстровано Державним підприємством Адміністрація морських портів України в період з 20.03.2013 р. по 17.02.2016 р.

Таким чином, Державне підприємство Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії набуло право господарського відання на нерухоме майно, яке розташоване на земельних ділянках, які знаходяться в постійному користуванні Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв.

При цьому, земельні ділянки, на яких розташовані передані Державному підприємству Адміністрація морських портів України м. Київ обєкти портової інфраструктури, згідно розподільчого акту не передавались.

Відповідно до доручень Міністерства інфраструктури України від 05.08.2013 р. № 895/16/13 та від 16.10.2013 р. № 1220/16/11-13, а також п. 2.1 протоколу засідання Колегії Міністерства інфраструктури України від 17.07.2014 р., підприємством проводяться роботи з інвентаризації, переоформлення та державної реєстрації прав на земельні ділянки, які фактично знаходяться у користуванні Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ.

Окремим дорученням Міністерства інфраструктури України від 16.10.2013 р. № 1220/16/11-13 Державному підприємству Адміністрація морських портів України м. Київ доручено:

- спільно з підприємствами морської галузі, які реорганізовано (далі підприємства), провести інвентаризацію земельних ділянок, які забезпечують діяльність Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ;

- за результатами інвентаризації скласти узгоджений акт згідно додатку;

- підприємствам надати на розгляд до Міністерства інфраструктури узгоджений акт та необхідні документи для надання погодження щодо добровільної відмови від права постійного користування земельними ділянками;

- Державному підприємству Адміністрація морських портів України м. Київ забезпечити оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки.

На виконання розпорядження від 21.10.2013 р. № 73 щодо оформлення земельних ділянок, які забезпечують діяльність Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ та окремого доручення заступника Міністра інфраструктури України від 16.10.2013 р. № 1220/16/11-13, позивачем та відповідачем проведено обстеження земельних ділянок, за результатами якого складено Узгоджений акт обстеження земельних ділянок станом на 24.10.2013 р.

Також, згідно з листами від 27.01.2014 р., від 12.02.2015 р., від 26.08.2015 р., від 26.10.2015 р., від 05.02.2016 р., від 30.03.2016 р., від 13.05.2016 р., від 27.05.2016 р., від 20.07.2016 р., від 19.09.2016 р., від 27.09.2016 р., від 20.09.2016 р., направленими на адресу Міністерства інфраструктури України та Миколаївської обласної державної адміністрації, Державним підприємством Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв здійснюються заходи щодо отримання згоди органу управління на поділ земельних ділянок, оформлення добровільної відмови від користування земельними ділянками з метою подальшого оформлення земельних ділянок за Державним підприємством Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв.

30.12.2013 р. між Державним підприємством Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв (сторона 1) та Державним підприємством Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв (сторона 2) укладено договір № 226-Р (№ 135-В-МИФ-13) про відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Відповідно до розділу першого договору від 30.12.2016 р. № 226-Р (№ 135-В-МИФ-13) сторона 1 згідно умов цього договору та вимог чинного законодавства зобов'язується відшкодовувати стороні 2 витрати на сплату земельного податку.

Сторона 2 укладанням цього договору підтверджує, що вона є платником земельного податку відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України, а саме є землекористувачем.

Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, яка перебуває у користуванні Сторони 2 згідно переліку, вказаному у договорі.

Відшкодуванню підлягають витрати на сплату земельного податку на земельні ділянки згідно переліку, вказаному у договорі.

За умовами розділу другого договору від 30.12.2016 р. № 226-Р (№ 135-В-МИФ-13) розмір відшкодування витрат сторони 2 розраховується пропорційно кількості одиниць площі (169 616, 73 кв. м.) оподаткування земельної ділянки, які використовуються стороною 1, відповідно до п. 1.3 цього договору, інформації щодо розташування нерухомого майна, яка наведена у додатку № 1 та схеми користування земельною ділянкою, що наведена в додатку № 2 до цього договору та є його невід'ємними частинами. Податок на додану вартість нараховується відповідно до законодавства України.

Відшкодування витрат на сплату земельного податку здійснюється стороною 1 щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку сторони 1 на поточний рахунок сторони 2 на підставі виставленого стороною 2 рахунку.

Сторона 2 самостійно обчислює суму земельного податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію на поточний рік.

У разі користування земельною ділянкою плата здійснюється виключно за фактичний період користування земельною ділянкою стороною 1 згідно п. 1.4 цього договору.

Відповідно до п. 7.1 договору цей договір набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє по 31.12.2014 р., включно. Сторони домовилися, що умови даного договору розповсюджуються на відносини між ними, які склалися з 13.06.2013р.

Згідно з п. 7.2 договору у разі відсутності письмового повідомлення будь-якої із сторін про відмову від продовження строку дії цього договору за 30 календарних днів до спливу строку дії цього договору, цей договір вважається продовженим на кожний наступний рік та на тих самих умовах.

Відповідно до п. 7.3 договору відповідно до ч. 2 ст. 212 ЦК України цей договір втрачає чинність відносно відповідної тієї чи іншої земельної ділянки у разі (скасувальна обставина):

- п. 7.3.1 припинення стороною 1 користування відповідною земельною ділянкою;

- п. 7.3.2 втрати стороною 2 права власності/користування відповідною земельною ділянкою;

- п. 7.3.3 оформлення стороною 1 права користування/права власності на земельну ділянку.

В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди:

- від 22.12.2014 р. № 1;

- від 10.02.2015 р. № 2;

- від 03.02.2016 р. № 3, якими сторони, зокрема, змінювали строк договору, перелік ділянок, з яких підлягають відшкодуванню витрати на сплату земельного податку тощо.

Договір, додаток до договору та додаткові угоди підписано та скріплено печатками сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 626, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з ч. 1 ст. 79 цього Кодексу земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ч. 1 - 6 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

- шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 79 - 1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

За приписами ч. 1 ст. 92 цього Кодексу право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Статтею 116 наведеного Кодексу встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульовано ст. 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 цього Кодексу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Приписами ст. 141 Земельного кодексу України визначений перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а саме:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Згідно зі ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Державне підприємство Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв, посилаючись на приписи ст. 120 Земельного кодексу України та на ст. 377 Цивільного кодексу України, вказує на автоматичне припинення права постійного користування відповідача на спірні земельні ділянки, які знаходяться під переданими позивачу у господарське відання обєктами нерухомості (портової інфраструктури).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, і на цьому зауважив місцевий господарський суд позивачем право на нерухоме майно набуто не на підставі цивільно-правових угод (з зазначенням обсягу та умов переходу права власності/користування до нового землевласника/землекористувача), а внаслідок реорганізації шляхом виділу юридичної особи.

Відповідно до ст. 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 109 цього Кодексу виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оформлення права постійного користування земельними ділянками здійснюється відповідно до вимог Земельного кодексу України, Закону України Про державний земельний кадастр, Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Зокрема, відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як свідчать матеріали справи, а саме копії державних актів на право постійного користування земельними ділянками, землекористувачем спірних ділянок є Державне підприємство Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв.

Наведені акти на час укладення спірного договору, а також станом на день розгляду справи місцевим господарським судом не скасовані.

Докази припинення права користування земельними ділянками, оформленими за відповідачем в матеріалах справи відсутні.

Крім того, частина земельних ділянок, на яких розташовані обєкти нерухомості закріплені за позивачем потребують поділу та переоформлення.

Тобто, після здійснення поділу та оформлення права користування земельними ділянками за Державним підприємством Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв передача земельних ділянок може бути здійснена відповідними органами державної виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження земельними ділянками, оскільки Державне підприємство Миколаївський морський торговельний порт м. Миколаїв не є власником цих земельних ділянок.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору про відшкодування витрат по сплаті земельного податку від 30.12.2013 р. № 226-Р (№ 135-В-МИФ-13).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 85, 91, 93, 99, 101-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2016 р. по справі № 915/845/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України м. Київ в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) м. Миколаїв без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 16.12.2016 р.

Головуючий суддя Л.В. Лавриненко

Судді В.Т. Пироговський

ОСОБА_3