ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

20 грудня 2016 р.

Справа № 902/929/16

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Будматеріали І" (24422, Вінницька обл., Бершадський р-н, с. Маньківка, вул. Шкільна,31)

до:Приватного підприємства "Технодорбуд" (21036, м. Вінниця, вул. Максимовича,10)

про стягнення 30891,12 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники

позивача : ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача : не з"явився

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будматеріали І" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до приватного підприємства "Технодорбуд" про стягнення 30891,12 грн.

Ухвалою суду від 01.11.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/929/16 з призначенням судового засідання на 24.11.2016 року.

Ухвалою суду від 24.11.2016 року розгляд справи було відкладено на 20.12.2016 року, в зв'язку з ненаданням сторонами доказів по справі.

В судове засідання призначене на 20.12.2016 року з'явились представники позивача, які позов підтримали в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 20.12.2016 р. не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання витребуваних доказів не повідомив, хоча про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 24.11.2016 року, надіслання якої стверджується реєстром відправки поштової кореспонденції суду.

При цьому, суд зазначає, що ухвали суду від 01.11.2016 року. 24.11.2016 р. по справі надсилалась рекомендованим листом за адресою місцезнаходження відповідача, що є ідентичною тій яка міститься в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

При цьому, направлена ухвала суду від 01.11.2016 р. повернута до суду з поштовою відміткою "За закінченням строку зберігання".

Відповідно до вимог ч. 1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В абзаці 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвал, які наявні в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вона є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому, суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд зазначає, що станом на 20.12.2016 р. від відповідача не надійшло жодних письмових пояснень, відзиву, клопотань чи заяв по суті спору.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

05 травня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Будматеріали І» та приватним підприємством «Технодорбуд» було підписано договір купівлі продажу № 37.

Згідно із п 1.1.договору, постачальник зобов'язується постачати покупцеві товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.2.2. договору найменування, кількість, ціна товару вказується у накладних, які є невід'ємними частинами даного договору і передаються покупцеві при постачанні товару.

Зокрема умовами договору встановлено, що оплата здійснюється на підставі цього договору та/або рахунку (Акту виконаних робіт, накладної) ( п.2.7. договору).

Позивач в поясненнях та в позові зазначає, що останнім відповідно до гарантійного листа від 20-05-16 р. і довіреності № 2 від 05.05.16р. було відпущено щебеневої продукції на суму 35891,12 грн., що підтверджено видатковою накладною №РН-00000446 від 23 травня 2016 року на суму 11925,96 грн. та видатковою накладною № РН-00000439 від 22 травня 2016 року на суму 23965,16 грн. та товарно-транспортними накладними, копії яких наявні в матеріалах справи. Перевізником виступив ТОВ «ВІК «САТУРН», що і оформив товарно-транспортні накладні. Також були виписані податкові накладні на отриманий товар на суму 35891,12 грн. за допомогою програмного комплексу ОСОБА_3 доставлені контрагенту. ПП «Технодорбуд» (ІПН 82) податковим кредитом скористалися, про що свідчить повідомлення про доставку документа адресату до податкових накладних.

Позивач вказує, що поставка товару на суму 35891,12 грн., отримання її відповідачем, оформлення видаткових накладних з рахунком на сплату відбулося 22-23.05.2016 року. Відповідно до умов договору відповідач мав сплатити заборгованість протягом 14 банківських днів, тобто не пізніше 13.06.2016 року, що відповідачем зроблено не було.

Позивачем було надіслано відповідачу претензію за вих. № 12 від 05 серпня 2016 р.

09.09.2016 року відповідачем було здійснено оплату поставленого товару у сумі 5000,00 грн. Тому залишок заборгованості складає 30891,12 грн., яка станом на день розгляду справи в суді не сплачена.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та давши їм оцінку в сукупності, суд прийшов до висновку про неможливість задоволення позову виходячи з наступного.

В силу ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму..

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як роз'яснено у п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 N 11, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Статтею 51 Цивільного кодексу України визначено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з п. 2.1., п. 2.2., п. 2.5. Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. N 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за N 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

У п.5.26 ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів" визначено, що відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи.

Відповідно до приписів чинного законодавства відповідальність та контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств.

Відтиском печатки засвідчується, серед іншого, також справжність підпису її власника. Порядок використання печатки встановлюється її власником самостійно, власник на свій розсуд розпоряджається печаткою, а також самостійно відповідає за її збереження.

Відповідно до пункту 11 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості (П-6), приймання продукції проводиться особами, уповноваженими на те керівником або заступником керівника підприємства-одержувача.

Згідно з Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 р. N 99, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 р. за N 293/1318,у редакції чинній станом на 05.05.2008, що поширюється на підприємства, установи та організації, їхні відділення, філії, інші відособлені підрозділи та представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів (п. 2 Інструкції).

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.2. договору найменування, кількість, ціна товару вказується у накладних, які є невід'ємними частинами даного договору і передаються покупцеві при постачанні товару.

Окрім того, умовами договору встановлено, що оплата здійснюється на підставі цього договору та/або рахунку (Акту виконаних робіт, накладної) ( п.2.7. договору).

Тобто, самим договором було встановлено, що при отриманні товару відбувається оформлення видаткових накладних, які є первинними документами в бухгалтерській звітності, відповідно до вимог чинного законодавства.

Натомість судом встановлено, що видаткові накладні: № РН-00000446 від 23 травня 2016 року на суму 11925,96 грн. та № РН-00000439 від 22 травня 2016 року на суму 23965,16 грн. не містять підпису уповноваженої особи підприємства та зокрема печатки.

Окрім того, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутня належним чином оформлена довіреність на отримання товару для підтвердження повноважень осіб, які підписували відповідні накладні, такі докази позивачем не подані. Натомість в матеріалах справи міститься довіреність, яка не містить жодних реквізитів з боку сторони яка уповноважує на вчинення дій.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин, суд не приймає надані позивачем видаткові накладні та довіреність в якості належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем товару на загальну суму 35891,12 грн., оскільки останні в порушення вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" у редакції чинній станом на 24.10.2013, не містять даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, зокрема особу, яка отримувала товар (прізвища, ім'я, по батькові, посади, назви та номеру документу осіб - представників покупця).

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять доказів часткової проплати за товар, згідно вищевказаних накладних.

Суд, стосовно тверджень представників позивача на те що доказом отримання товару є також товарно - транспортні накладні, зазначає наступне.

Виходячи з положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.97 №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.98 за № 128/2568, товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом, який повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 11.1. Правил, товарно-транспортна накладна та дорожні листи є основними документами на перевезення вантажів, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їхнього переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (пункт 1 Правил).

Сама по собі товарно-транспортна накладна не дозволяє відобразити усі дані, які необхідні для здійснення господарської операції та її належного документального підтвердження.

Таким чином, надані позивачем копії товарно-транспортних накладних - є документами, що оформлює процес (послуги) перевезення вантажу, але не є підставою для здійснення оплати за перевезену продукцію у відповідності з умовами договору.

Отже, зважаючи на викладене, товарно-транспортні накладні не можуть бути достатньою правовою підставою для стягнення грошових коштів у розмірі 30891,12 грн.

Згідно зі ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Разом з цим, за встановлених судом обставин, відсутністю доказів схвалення відповідачем договору, відсутністю належних та допустимих доказів отримання відповідачем товару за договором купівлі-продажу, оскільки позивачем не доведений факт передачі продукції відповідачу чи уповноваженим останнім особам, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 30891,12 грн.. заборгованості за поставлений товар відповідно до договору купівлі-продажу № 37 від 05.05.2016 року у повному обсязі, за їх необґрунтованістю. Внаслідок відмови в стягненні суми основного боргу в зв'язку із недоведеністю, розгляд судом вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій є недоцільною.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21 грудня 2016 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

3 - відповідачу (21036, м. Вінниця, вул. Максимовича,10)