ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р. Справа № 922/3294/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 (довіреність № 138/16 від 01.02.2016)

представника відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 38-4055/391 від 27.10.2010)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ (вх. №3126 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2016 у справі №922/3294/16

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків

про стягнення 1866066,36 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ звернулась до господарського суду Харківської області із позовом до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків, в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за період з 30.05.2014 по 23.09.2016 - 155194,04 грн. та інфляційні втрати з травня 2014 по травень 2016 - 1710872,32 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки природного газу №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011.

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2016 по справі № 922/3294/16 (суддя Ольшанченко В.І.) в позові відмовлено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 3% річних за період з 30.05.2014 по 20.10.2014 в сумі 31661,05 грн., інфляційні за період з 01.05.2014 по 20.10.2014 в сумі 262666,62 грн. та судовий збір в сумі 4414,92 грн.

Позивач із даним рішенням не погодився в частині відмови в задоволенні позовних вимог у стягненні 123532,99 грн. 3% річних та 1448205,70 грн. інфляційних втрат, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Позивач просить прийняти в зазначеній частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 123532,99 грн. 3% річних та 1448205,70 грн. інфляційних втрат задовольнити, а в іншій частині рішення суду у даній справі залишити без змін. Крім того, позивач просить здійснити новий розподіл судових витрат та покласти судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував та не надав належної правової оцінки таким обставинам, а саме: 1) рішенням господарського суду Харківської області від 27.09.2012 по справі №5023/3164/12 підтверджено факт наявності у відповідача заборгованості; 2) вимога про стягнення боргу по справі №5023/3164/12 була заявлена позивачем в межах строку позовної давності; 3) на момент винесення рішення від 31.10.2016 по справі № 922/3294/16 сума основного боргу вже була присуджена до стягнення, у звязку з чим питання позовної давності щодо стягнення основного боргу ставитись не може, адже цивільне право позивача вже захищене судом; 4) рішення господарського суду Харківської області від 27.09.2012 по справі №5023/3164/12 не виконане відповідачем в установленому законом порядку, а тому зобов'язальні відносини сторін не припинились і боржник не звільнений від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання; 5) позивач, як кредитор, не позбавлений права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, а також права вимагати в судовому порядку стягнення з боржника інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повно виконання грошового зобовязання; 6) нараховані кредитором 3% річних за період з 30.05.2014 по 23.09.2016 в сумі 155194,04 грн. та інфляційні втрати з травня 2014 по травень 2016 в сумі 1710872,32 грн. заявлені в межах строків позовної давності, через що підстав для застосування ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України відсутні.

Ухвалою суду від 28.11.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 13 грудня 2016 р. об 11:00 год.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12548 від 12.12.2016), в якому з доводами скаржника не погоджується, вважає, що трирічний строк позовної давності по частині із заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат сплинув 20.10.2014, про що вірно зазначив суд у своєму рішенні, тому просить рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2016 по справі № 922/3294/16 залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши уповноважених представників сторін у судовому засіданні 13.12.2016, які підтримали свої правові позиції по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ (вх. №3126 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2016 у справі №922/3294/16 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 175 Господарського суду України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як обґрунтовано встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, 30.08.2011 між позивачем та відповідачем був укладений договір №06/11-905 БО-32 поставки природного газу для вироблення теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а також інших суб'єктів господарювання (далі - Договір), за яким постачальник зобов'язується поставити покупцеві імпортований природний газ за кодом згідно з УКТ ЗЕД НОМЕР_1, ввезений на митну територію України Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а покупець (відповідач) зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у пункті 1.2. цього Договору (том 1 аркуш справи 80-87).

Згідно вимог статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з пунктом 1.2. Договору постачальник передає покупцю в період з 06 серпня 2011 р. по 30 вересня 2011 р. природний газ (далі - газ) з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 1716,959 тис. куб.м., в тому числі по місяцях.

У пункту 4.1. Договору сторони обумовили, що остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу з урахуванням вартості транспортування газу територією України здійснюється на підставі акту приймання-передачі природного газу (за звітний місяць) до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 5.1. Договору сторони визначили строк поставки газу: з 06 серпня 2011 р. по 30 вересня 2011 р. включно.

Відповідач має основну заборгованість перед позивачем за цим Договором за період серпень - вересень 2011 року на загальну суму 2226644,11 грн., яка була предметом судового розгляду.

Так, рішенням господарського суду Харківської області від 27.09.2012 по справі №5023/3164/12 за позовом ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", м. Київ до КП "Харківські теплові мережі", м. Харків про стягнення 2467936,33 грн. позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Харківські теплові мережі на користь Дочірньої компанії „Газ України" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" 2226644,11 грн. боргу за поставлений природний газ, 84229,49 грн. пені, 22838,44 грн. інфляційних, 49994,79 грн. 3% річних та 49358,73 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Даним рішенням суду першої інстанції встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобовязань по оплаті природного газу, отриманого за договором поставки природного газу №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011 для вироблення теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а також інших суб'єктів господарювання протягом серпня - вересня 2011 року, на загальну суму 2226644,11 грн.

Частиною третьою статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Дане рішення суду набрало законної сили та в силу частини першої статті 115 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим на всій території України та підлягає виконанню у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Позивачем надано до матеріалів справи Інформацію з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 28.10.2016 (том 1 аркуші справи 90-99), з якого вбачається, що 16.11.2012 відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №35259894 за наказом господарського суду Харківської області від 09.10.2012 по справі №5023/3164/12; дане виконавче провадження 28.11.2012 було приєднано до зведеного виконавчого провадження №5376307. За загальними результатами зведеного виконавчого провадження №5376307 з рахунків боржника стягнуто кошти в сумі 7255,22 грн. та виконавчий збір в сумі 725,52 грн.

Вказані обставини свідчать про те, що рішення господарського суду Харківської області від 27.09.2012 по справі №5023/3164/12 про стягнення 2226644,11 грн. боргу за поставлений природний газ, 84229,49 грн. пені, 22838,44 грн. інфляційних, 49994,79 грн. 3% річних та 49358,73 грн. витрат по сплаті судового збору Комунальним підприємством Харківські теплові мережі виконано не в повному обсязі.

Заборгованість за Договором №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011 в сумі 2226644,11 грн. Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" фактично не сплачена.

Наявність суми боргу в розмірі 2226644,11 грн. за Договором №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011 станом на 27.10.2016 відповідач підтверджує у повному обсязі, надавши до матеріалів справи підписаний та скріплений печаткою КП "Харківські теплові мережі" Акт звіряння розрахунків від 27.10.2016, який направлено позивачу 27.10.2016 (том 1 аркуші справи 73-75).

Крім того, рішенням господарського суду Харківської області від 12.01.2015 по справі №922/2277/14 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України", м. Київ до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму основної заборгованості за рішенням суду у справі №5023/3164/12 у розмірі 2226644,11 грн., були задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 109764,60 грн. 3% річних за період з 08.10.2012 по 30.05.2014, 157049,64 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2012 року по квітень 2014 року та 5332,29 грн. витрат зі сплати судового збору. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 9487,49 грн. та інфляційних втрат у сумі 10345,78 грн. судом було відмовлено з посиланням на те, що вказані суми, на які заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також проценти річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, були нараховані позивачем на суму пені.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.01.2015 по справі №922/2277/14 набрало законної сили та на його виконання 28.01.2015 був виданий відповідний наказ.

В ході примусового виконання наказу суду №922/2277/14 від 28.01.2015 заборгованість за вказаним виконавчим документом стягнута з боржника у повному обсязі.

22.02.2015 відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на підставі пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №47678119 за наказом господарського суду Харківської області від 28.01.2015 по справі №922/2277/14, у зв'язку з повним його виконанням (том 1 аркуші справи 51-52).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені цією нормою інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому постановлення судового рішення не припиняє виконання грошового зобов'язання.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 30.05.2014 по 23.09.2016 в сумі 155194,04 грн. та інфляційних втрат з 01.05.2014 по 31.05.2016 в сумі 1710872,32 грн., які нараховані позивачем на суму невиконаного відповідачем основного грошового зобовязання за Договором №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011 в розмірі 2226644,11 грн.

При вирішенні даної справи місцевим господарським судом встановлено, що на даний час відповідач не виконав своє зобовязання по сплаті вартості отриманого у період серпень-вересень 2011 року природного газу в сумі 2226644,11 грн., а тому позивач має законне право вимагати від боржника сплати сум інфляційних нарахувань та процентів річних. Водночас, до вимог, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 Цивільного кодексу України). Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 30.05.2014 по 23.09.2016 в сумі 155194,04 грн. та інфляційних втрат з 01.05.2014 по 31.05.2016 в сумі 1710872,32 грн., але розраховує ці суми без урахування встановленого законом трирічного строку позовної давності. Строк позовної давності по вимогам про стягнення інфляційних та 3% річних починає свій перебіг зі спливом строку виконання зобов'язань за Договором (пункт 4.1.), тобто з 20.10.2011 і закінчується відповідно 20.10.2014. Відтак, здійснені позивачем нарахування 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 21.10.2014, заявлені поза межами строку позовної давності. Окрім цього, відповідач в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Позивач зі свого боку не надав суду доказів наявності обєктивних обставин, що зумовили пропуск ним строку позовної давності, та заяви про поновлення строку позовної давності.

Враховуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, господарський суд визначився, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є законними, але задовольнив їх частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 31661,05 грн. за період з 30.05.2014 по 20.10.2014 та інфляційних втрат в сумі 262666,62 грн. за період з 01.05.2014 по 20.10.2014.

В іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 123532,99 грн. за період з 21.10.2014 по 23.09.2016 та інфляційних втрат в сумі 1448205,70 грн. за період з 21.10.2014 по 31.05.2016 суд першої інстанції вирішив відмовити за спливом строку позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із висновками господарського суду про наявність в даному спірному випадку правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Висновок господарського суду першої інстанції стосовно прав та обов'язків сторін спору є правильним, позовна давність застосована правомірно, періоди нарахування заявлених до стягнення сум визначені судом вірно.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.5." здійснений місцевим господарським судом розрахунок 3% річних за період з 30.05.2014 по 20.10.2014, дійшла висновку про те, що останній складено судом невірно, оскільки стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 3% річних в розмірі 26353,71 грн. (кількість днів прострочення суми боргу в розмірі 2226644,11 грн. складає 144 дні, замість 149 днів, як помилково зазначив суд першої інстанції). Проведений судом апеляційної інстанції відповідний розрахунок 3% річних долучено до матеріалів справи.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.5." перевірила розрахунок інфляційних в сумі 262666,62 грн., що здійснений місцевим господарським судом, та дійшла висновку про його обґрунтованість.

Розглядаючи повторно справу в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, здійснивши правовий аналіз всіх матеріалів справи в їх сукупності, колегією суддів встановлено наступне.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Матеріали справи свідчать про те, що сума основного боргу в розмірі 2226644,11 грн., на яку позивачем здійснено нарахування інфляційних та 3 % річних це заборгованість за природний газ, що виникла за період серпень-вересень 2011 року, поставленого по Договору №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011.

Як вже зазначалося, остаточний розрахунок за фактично спожитий обсяг газу з урахуванням вартості транспортування газу територією України здійснюється на підставі акту приймання-передачі природного газу (за звітний місяць) до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 4.1. Договору).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено: якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному випадку - 31 липня 2014 року).

Отже, зобовязання по сплаті вартості природного газу, у тому числі отриманого у вересні 2011 року, згідно умов Договору мало бути виконано відповідачем не пізніше 19.10.2011 включно.

За змістом частини другої статті 9 Цивільного кодексу України та частини першої статті 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 Господарського кодексу України України.

За визначенням статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України.

У пункті 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" розяснено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

До вимог про стягнення інфляційних втрат та про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 Цивільного кодексу України).

При цьому, зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу) (пункт 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Відтак, строк позовної давності по вимогам про стягнення інфляційних та 3% річних, починає свій перебіг зі спливом строку виконання зобов'язань за Договором по сплаті вартості природного газу, поставленого за період серпня-вересня 2011 року, тобто з 20.10.2011 і закінчується 20.10.2014.

Окрім цього, за правилами частини першої статті 259 Цивільного кодексу України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

У пункті 9.3. Договору сторони обумовили, що строк позовної давності до вимог за цим Договором встановлюється сторонами тривалістю у 3 (три) роки, що повністю узгоджується з положенням частини першої статті 259 Цивільного кодексу України.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно заяви вих. № 792юр від 27.10.2016 (том 1 аркуш справи 76) відповідач просив місцевий господарський суд застосувати позовну давність у даній господарській справі №922/3294/16 до вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за природний газ в сумі 2226644,11 грн., що поставлений позивачем в серпні-вересні 2011 року за Договором №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011.

Господарський суд обґрунтовано зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, в силу частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, є підставою для відмови в позові.

Частиною пятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено: якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачем не надано суду доказів в підтвердження наявності обєктивних обставин, що зумовили пропуск ним строку позовної давності. Відповідна заява про поновлення строку позовної давності з мотивованим обґрунтуванням причин пропуску позивачем суду першої інстанції не була надана.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 21.10.2014 по 23.09.2016 та інфляційних втрат за період з 21.10.2014 по 31.05.2016 було правильно відмовлено судом першої інстанції за спливом строку позовної давності, однак з урахуванням проведеної судом апеляційної інстанції перевірки розрахунків цих сум за вказані періоди, 3% річних складають 128840,33 грн., а інфляційні - 1448205,70 грн.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що оскільки сума основного боргу в розмірі 2226644,11 грн. за Договором №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011 була заявлена ним в межах строку позовної давності, вже присуджена до стягнення відповідним рішенням суду у справі №5023/3164/12, і це рішення фактично боржником не виконано, тому позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобовязання.

Колегія суддів погоджується із позивачем, що присудження до стягнення суми основного боргу не позбавляє кредитора звернутися в судовому порядку з окремою вимогою про стягнення 3% та інфляційних та вимагати застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України.

Більше того, Пленумом Вищого господарського суду України у пункті 5.1. Постанови №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї, що і має місце в даному випадку.

Однак у Договорі №06/11-905 БО-32 від 30.08.2011 відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України вказаний момент закінчення виконання зобовязання - конкретна дата, тому позивач вправі предявити свої вимоги, у тому числі повязані із порушенням зобовязання, протягом строку позовної давності.

Позивач не довів, що в даному випадку позовна давність збільшилась, а передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України спеціальні наслідки порушення грошового зобовязання заявлені саме в її межах.

На противагу цьому, відповідач наполягав на застосуванні частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, яка є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості, вважає, що господарський суд обґрунтовано прийняв рішення про часткове задоволення позову з урахуванням строків, які надані законом для захисту порушеного права позивача, і підстав для скасування даного судового акту за наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

Натомість за приписами пункту 4 частини першої статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Зміна рішення може полягати у внесенні деяких поправок до резолютивної частини рішення (зменшити чи збільшити суму, що підлягає стягненню, змінити розмір судового збору, що підлягає стягненню, тощо), не змінюючи при цьому викладеного в рішенні головного висновку місцевого господарського суду щодо прав та обов'язків сторін у спірних правовідносинах.

Статтею 105 Господарського процесуального кодексу України та пункту 26 інформаційного листа від 20.10.2006 №01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" (зі змінами) врегульовано, що зміна резолютивної частини судового рішення може стосуватися окремих елементів цієї частини (як - от розміру стягуваної суми, сум стягуваних судових витрат тощо), але не повинна зачіпати основного висновку господарського суду першої інстанції стосовно прав та обов'язків сторін спору.

В ході апеляційного розгляду справи колегією суддів було зясовано, що при здійсненні розрахунку 3% річних господарським судом помилково зазначено 31661,05 грн., проте в даному випадку обґрунтованою слід вважати суму 26353,71 грн.

З урахуванням вищевикладеного, не зачіпаючи основного висновку господарського суду першої інстанції стосовно прав та обовязків сторін спору, колегія суддів дійшла висновку щодо зміни резолютивної частини рішення, яка стосується стягуваної суми 3% річних, котра підлягає стягненню з відповідача за період з 30.05.2014 по 20.10.2014 в сумі 26353,71 грн., а також розміру судового збору, який підлягає відшкодуванню на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Також, відповідно до пункту 4 статті 84 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому резолютивна частина має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог.

Як вбачається з резолютивної частини рішення, позов задоволено частково, при цьому суд першої інстанції в резолютивній частині рішення не зазначив суму позовних вимог, у задоволенні якої ним було відмовлено, тому рішення господарського суду в цій частині теж підлягає зміні.

Враховуючи висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, як необґрунтованої, судовий збір за подання апеляційної скарги у даному випадку покладається відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 99, 101-105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2016 у справі №922/3294/16 змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11. Код ) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1. Код ) 3% річних за період з 30.05.2014 по 20.10.2014 в сумі 26353,71 грн., інфляційні за період з 01.05.2014 по 20.10.2014 в сумі 262666,62 грн. та судовий збір в сумі 4335,30 грн.

В частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 21.10.2014 по 23.09.2016 в сумі 128840,33 грн. та інфляційних втрат за період з 21.10.2014 по 31.05.2016 в сумі 1448205,70 грн. у позові відмовити.»

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Істоміна О.А.