РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/18225/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до За участю про 1. Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ»; 3. Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідачів 1. Національного банку України; 2. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. визнання договору недійсним
Представники:

від Позивача: Панасенко І.І. (представник за Довіреністю);

від Відповідача - 1: Грицик А.С. (представник за Довіреністю);

Мединський М.М. (представник за Довіреністю);

від Відповідача - 2: Василенко І.В. (представник за Довіреністю);

Галан М.О. (представник за Довіреністю);

від Відповідача - 3: Богаченко М.М. (представник за Довіреністю);

від Третьої особи - 1:Омельчук В.М. (представник за Довіреністю);

від Третьої особи - 2: Башаров В.Є. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі також - «Позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі також - «Відповідач - 1») та Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (надалі також - «Відповідач - 2») про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 13.05.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов'язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів, загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550. Договором про внесення змін №3 від 24.07.2013 року до Іпотечного договору від 13.05.2010 року Сторони виклали преамбулу договору в наступній редакції: «Сторона 1: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (Іпотекодержатель), Сторона 2: Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Іпотекодавець)». Як зазначає Позивач, будинок за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4 - прибутковий і конторський, будинок страхової компанії «Росія», наказом Міністерства культури і туризму України №706/0/16-10 від 15.09.2010 року занесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як пам'ятка архітектури, містобудування та історії місцевого значення, охоронний №62-Кв, охороняється Законом України «Про охорону культурної спадщини». Проте, згода на укладення Іпотечного договору від 13.05.2010 року від імені органу охорони культурної спадщини не була надана, а також не був укладений охоронний договір, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» не мало повноважень та необхідного обсягу прав для розпорядження предметом іпотеки. Також зазначає, що в порушення норм чинного законодавства України сторони при укладенні Іпотечного договору не дотрималась порядку визначення вартості предмета іпотеки, що є самостійною підставою для визнання його недійсним. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Іпотечний договір від 13.05.2010 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550, з усіма змінами до нього.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.10.2016 року порушено провадження у справі № 910/18225/16, судове засідання призначено на 02.11.2016 року.

02.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви.

02.11.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін. Крім того, в судовому засіданні представники Київського бюро подали клопотання, в якому просять Суд надати дозвіл на здійснення кінозйомки в залі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року частково задоволено клопотання Київського бюро на здійснення кінозйомки в залі судового засідання при розгляді справи №910/18225/16.

В судовому засіданні представник позивача подав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 05.10.2016 року, а представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідачів - Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Щодо клопотання Відповідача-1, Суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали та обставини справи, Суд приходить до висновку, що рішення по справі №910/18225/16 може вплинути на права та обов'язки Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що є підставою для задоволення клопотання Відповідача-1 та залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідачів.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача:

- направити копію позовної заяви з додатками Національному банку України і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та надати Суду докази на підтвердження направлення;

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням пояснень на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ" та відзиву Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

2) Відповідачів:

- надати належним чином засвідчені копії кредитних договорів зі всіма змінами та доповненнями, на забезпечення виконання умов яких, був укладений Іпотечний договір від 13.05.2010 року;

- надати письмові пояснення з посиланням на належні докази щодо проведення оцінки пам'ятки культурної спадщини при передачі її в іпотеку, згідно з Методикою грошової оцінки пам'яток.

3) Відповідача-2 надати докази на підтвердження отримання погодження Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ "Сведбанк" на виконання п. 9.9. Іпотечого договору від 13.05.2010 року.

4) Національний банк України надати письмові пояснення по суті позовних вимог Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

5) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати письмові пояснення по суті позовних вимог Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року відкладено розгляд справи на 16.11.2016 року, у зв'язку з залученням до участі у справі третіх осіб, без самостійних вимог на предмет спору, витребуванням додаткових доказів по справі.

11.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 02.11.2016 року.

14.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшли письмові пояснення та документи на виконання вимог ухвали суду від 02.11.2016 року.

14.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи-2 надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 02.11.2016 року.

15.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальність "Телеодин" надійшло повідомлення про намір проведення відеозйомки в судовому засіданні.

16.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 02.11.2016 року та клопотання про витребування доказів.

16.11.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представник третьої особи-1 вимоги ухвали суду від 02.11.2016 року не виконав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальність "Телеодин" на здійснення відеозйомки в залі судового засідання при розгляді справи №910/18225/16.

В судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав вимоги та доводи позовної заяви та подав документи на підтвердження отримання копії позовної заяви з додатками Національним банком України.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, якими заперечив проти задоволення позовних вимог. Представники відповідача-2 та третіх осіб надали усні пояснення по суті спору.

Суд, вислухавши представників сторін, керуючись ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, прийшов до висновку про необхідність частково задовольнити клопотання Відповідача-2 про витребування доказів та зобов'язати Позивача надати письмові пояснення з посиланням на належні докази щодо того, чи був будинок по вулиці Хрещатик, 15/4 у м. Києві віднесений до пам'ятки архітектури на момент укладення Іпотечного договору від 13.05.2010 року.

Крім того, з метою повного та всебічного розгляду спору, Суд прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача-2:

1) надати копію зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ" про визнання недійсним Іпотечного договору від 13.05.2010 року по справі 910/20181/15;

2) надати інформацію з посиланням на належні докази (правоустановчі документи) щодо того, коли Товариство з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ" стало власником будинку по вулиці Хрещатик, 15/4 у м. Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 року відкладено розгляд справи на 30.11.2016 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

23.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли додаткові пояснення та документи на виконання вимог ухвали суду від 16.11.2016 року.

28.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшла заява про застосування строків позовної давності та документи для долучення до матеріалів справи.

29.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи-1 надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог.

30.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 16.11.2016 року, додаткові письмові пояснення по справі та клопотання, в якому просить Суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Публічне акціонерне товариство "Омега Банк".

30.11.2016 року в судове засідання з'явились представники позивача, відповідачів та третьої особи-1. Представник третьої особи-2 в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Суд приймає до розгляду заяву Відповідача-1 про застосування строків позовної давності та, керуючись ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання Відповідача-2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Публічне акціонерне товариство "Омега Банк".

В судовому засіданні представник відповідача-2 заявив усне клопотання про надання часу для ознайомлення з новими документами по справі. Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання представника відповідача-2 та оголосив перерву в судовому засіданні на 30 хвилин.

Після перерви, представник відповідача заявив усне клопотання про надання часу для підготовки заяви про відвід судді. Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання представника відповідача-2 та оголосив перерву в судовому засіданні на 2 години.

Після перерви в судовому засіданні, представник відповідача-2 подав заяву про відвід судді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 року відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ" про відвід судді.

Також, представник відповідача-2 подав клопотання про залучення до участі у справі Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" в якості співвідповідача.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

13.05.2010 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (Іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ" (Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов'язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів, загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550. Договором про внесення змін №3 від 24.07.2013 року до Іпотечного договору від 13.05.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №566, Сторони виклали преамбулу договору в наступній редакції: "Сторона 1: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (Іпотекодержатель), Сторона 2: Товариство з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ" (Іпотекодавець)", а також внесли зімни до п.п.1, 9.4, 10.3, 11, 12.3.2 Договору.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до суду із вимогою про визнання недійним Іпотечного договору від 13.05.2010 року укладеного між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ", посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550 з усіма змінами до нього.

Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" було перейменовано в Публічне акціонерне товариство "Омега Банк".

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 24 Господарського процесуального кодексу України, Суд приходить до висновку про задоволення клопотання представника відповідача-2 та залучення до участі у справі, в якості Відповідача-3 Публічне акціонерне товариство "Омега Банк".

Крім того, під час перерви, представником позивача через канцелярію суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строків розгляду спору, оскільки останній буде знаходитись на засіданні у Вищому господарському суді України.

Суд на місці ухвалив - відмовити в задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи з вказаних підстав, оскільки в судовому засіданні, до оголошення перерви, ним було повідомлено Суд, що всі пояснення вже надані представником в минулому засіданні, а додаткових пояснень він не має. Крім того, Суд відкладає розгляд клопотання про продовження строків розгляду спору, оскільки відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України при залученні іншого відповідача розгляд справи починається заново.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача направити копію позовної заяви з додатками Публічному акціонерному товариству "Омега Банк" та надати Суду докази на підтвердження направлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 року відкладено розгляд справи на 07.12.2016 року, у зв'язку з залученням до участі у справі співвідповідача, витребуванням додаткових доказів по справі.

07.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Телеодин" надійшло повідомлення про намір провести відеозйомку в залі судового засідання під час розгляду справи №910/18225/16.

07.12.2016 року в судове засідання з'явились представники позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третіх осіб. Представник відповідача-3 в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальність "Телеодин" на здійснення відеозйомки в залі судового засідання під час розгляду справи №910/18225/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 року відкладено розгляд справи на 14.12.2016 року зв'язку з неявкою представника відповідача-3 в судове засідання.

14.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшли додаткові пояснення по справі, якими просив суд задовольнити позовні вимоги Позивача в повному обсязі.

14.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшла заява про застосування строків позовної давності по справі №910/18225/16.

В судовому засіданні 14 грудня 2016 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представники Відповідача -1 заперечили проти позову з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях на позовну заяву. Представники Відповідача - 2 надали пояснення по справі, якими просили суд задовольнити позовні вимоги Позивача в повному обсязі. Представник Відповідача - 3 надав усні пояснення по суті спору. Представники Третіх осіб надали усні пояснення по суті спору.

Суд, розглянувши клопотання Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про продовження строків розгляду спору, відмовляє в його задоволенні, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення у справі та відсутня необхідність продовження строку розгляду спору з урахуванням ще й того, що відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України при залученні іншого відповідача розгляд справи починається заново.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14 грудня 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №159 від 27.01.1970 року «Про взяття під державну охорону пам'ятників археології, історії і мистецтва» та затвердження списків пам'ятників загальносоюзного, республіканського та місцевого значення», вирішено взяти під державну охорону пам'ятники археології, історії і мистецтва згідно додатків №1, №2 і №3.

Згідно з Додатком №3 до рішення міськвиконкому до списку пам'ятників археології, історії і мистецтва місцевого значення віднесено, зокрема, меморіальний будинок, в якому в 1951 - 1960 р.р. жив І.С. Паторжинський, вул. Заньковецької, 4.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №840 від 21.08.1975 року «Про проведення паспортизації пам'ятників археології, історії і мистецтва в м. Києві» вирішено взяти на облік і під державну охорону пам'ятники та пам'ятні місця згідно з додатком №1, зокрема, меморіальний будинок, де у 1950 - 1970 р.р. жив терапевт, професор, заслужений діяч науки УРСР А.Л. Міхньов, вул. Хрещатик, 15.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №1804 від 22.11.1982 року «Про затвердження переліку пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення у м. Києві» згідно з додатком, до якого увійшов, зокрема, за охоронним № пам'ятника 62, Пасаж, 15, 1914 року спорудження пам'ятника.

15.04.2004 року між Головним управлінням культури, мистецтв та охорони культурної спадщини Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю спільне виробничо - комерційне підприємство «Вечірній Київ» (Користувач) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщин за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 №891, відповідно до умов якого Користувач прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії (рішення Київського міськвиконкому від 27.01.1970 №159 і рішення Київського міськвиконкому від 21.08.1975 №840) та архітектури (охор. №62, рішення Київського міськвиконкому від 22.11.1982 №18040 місцевого значення за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

13.05.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», що є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного виробничо - комерційного підприємства «Вечірній Київ», (Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов'язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів, загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550.

Відповідно до п.2.1 Договору предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва від 11.10.2006 року, серія ЯЯЯ номер №802435 на підставі наказу №1490-В від 11.10.2006 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі за реєстровим №3121-П/1383-П. Право власності на предмет іпотеки підтверджується Довідкою - характеристикою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №1456059 від 18.02.2010 р.

Загальна балансова вартість предмета іпотеки згідно Довідки - характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №1456059 від 18.02.2010 р. становить 98 217 143 грн. 94 коп. (п.2.2 Договору)

Згідно з п.9.9 Договору Іпотекодавець зобов'язується в строк не пізніше 4 календарних місяців з дати підписання цього Договору надати Іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки.

У п.16 Договору зазначено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Договором про внесення змін №1 від 29.10.2010 року до Іпотечного договору від 13.05.2010 року, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №2073, Сторони домовились внести зміни до п.9.9 Договору та викласти його в наступній редакції: «Іпотекодавець зобов'язується в строк не більше ніж 7 календарних місяців з дати підписання цього Договору надати Іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки».

Договором про внесення змін №2 від 19.08.2011 року до Іпотечного договору від 13.05.2010 року, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №1946, Сторони внесли зміни до преамбули договору, п.1, п.п.2.1, 2.2, 3.2, 9.4, 10.3, абзацу п.11 Договору, а також доповнили Іпотечний договір п.п. 22, 23, 24 в наступній редакції: п. 22. Будинок, приміщення якого є предметом іпотеки, внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятку історії, архітектури та містобудування місцевого значення (охорон. №62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 №706/0/16-10). П.23. Використання предмету іпотеку можливе виключно у відповідності до всіх вимог охоронного договору від 27.07.2011 р. №2660, укладеного між Головним управлінням та власником приміщень - ТОВ «КАВИЦЬКИЙ». П.24. У разі можливого переходу права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя, останній має попередньо повідомити про це Головне управління (згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відчуження можливе тільки за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини - Головного управління). При цьому Головне управління має право привілеєвої купівлі приміщень пам'ятки (ст. 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Договором про внесення змін №3 від 24.07.2013 року до Іпотечного договору від 13.05.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №566, Сторони виклали преамбулу договору в наступній редакції: «Сторона 1: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (Іпотекодержатель), Сторона 2: Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Іпотекодавець)», а також внесли зміни до п.п.1, 9.4, 10.3, 11, 12.3.2 Договору.

Договорами про внесення змін №4 від 06.02.2014 року, №5 від 13.04.2014 року, №6 від 01.08.2014 року до Іпотечного договору від 13.05.2010 року, Іпотекодавець підтвердив про ознайомлення з умовами основного зобов'язання та додаткових договорів до нього.

27.07.2011 року між Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Орган охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Власник) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщин за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 №2660, відповідно до умов якого Власник прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії, архітектури та містобудування місцевого значення (охоронний №62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 №706/0/16-10) за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

Відповідно до п.2 Договору термін дії даного Охоронного договору встановлено на період володіння приміщеннями пам'ятки.

У разі зміни в установленому порядку Власника, новий Власник зобов'язаний укласти з Органом охорони новий охоронний договір. (п.3 Договору)

Згідно з п.5.2 Договору Власник зобов'язується здійснювати продаж, передачу у володіння, користування чи управління вказаної частини пам'ятки іншій юридичній чи фізичній особі тільки після письмової згоди Органу охорони.

Листом №3891 від 04.08.2011 року Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», що не заперечує проти передачі у заставу (іпотеку) АТ «Сведбанк» нежитлових приміщень загальною площею 846,9 кв.м. у будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А у Печерському районі м. Києва пам'ятки відповідно до законодавства у сфері охорони культурної спадщини за умови внесення у договір застави (іпотеки) відповідних пунктів, у випадку невнесення в договір застави вказаних умов погодження надання у заставу вказаних нежитлових приміщень пам'ятки культурної спади шин є недійним.

Київський науково - методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам'яток історії, культури і заповідних території надав позитивний експертний висновок щодо утримання та використання пам'ятки культурної спадщини (застава приміщень) №3801 від 04.08.2011 року, а саме приміщень загальною площею 846,9 кв.м. у будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А у Печерському районі м. Києва.

Як вбачається з листа №2882 (И-2013) від 30.01.2013 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна Київської міської державної адміністрації, номер будинку за адресою вул. Хрещатик, 15/4 є дробовим, оскільки будинковолодіння розташоване на розі з вулицею Заньковецькою, а тому Бюро підтверджує, що адреса вул. Хрещатик 15/4 та вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 відноситься до одного об'єкта нерухомого майна.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що будинок за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, що є предметом іпотеки, прибутковий і конторський, будинок страхової компанії «Росія», наказом Міністерства культури і туризму України №706/0/16-10 від 15.09.2010 року занесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як пам'ятка архітектури, містобудування та історії місцевого значення, охоронний №62-Кв, охороняється Законом України «Про охорону культурної спадщини». Проте, згода на укладення Іпотечного договору від 13.05.2010 року від імені органу охорони культурної спадщини не була надана, а також не був укладений охоронний договір, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» не мало повноважень та необхідного обсягу прав для розпорядження предметом іпотеки. Також зазначає, що в порушення норм чинного законодавства України сторони при укладенні Іпотечного договору не дотрималась порядку визначення вартості предмета іпотеки, що є самостійною підставою для визнання його недійсним. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Іпотечний договір від 13.05.2010 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550, з усіма змінами до нього.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 13.05.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов'язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів, загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550.

У відповідності до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що будинок за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, що є предметом іпотеки, прибутковий і конторський, будинок страхової компанії «Росія», наказом Міністерства культури і туризму України №706/0/16-10 від 15.09.2010 року занесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як пам'ятка архітектури, містобудування та історії місцевого значення, охоронний №62-Кв, охороняється Законом України «Про охорону культурної спадщини». Проте, згода на укладення Іпотечного договору від 13.05.2010 року від імені органу охорони культурної спадщини не була надана, а також не був укладений охоронний договір, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» не мало повноважень та необхідного обсягу прав для розпорядження предметом іпотеки. Також зазначає, що в порушення норм чинного законодавства України сторони при укладенні Іпотечного договору не дотрималась порядку визначення вартості предмета іпотеки, що є самостійною підставою для визнання його недійсним.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про:

для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців;

для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу;

для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про:

для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів;

для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;

3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. (ст. 18 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Судом встановлено, що при укладенні Іпотечного договору від 13.05.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», Сторонами було погоджено зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, опис предмета іпотеки, права і обов'язки сторін, порядок задоволення вимог іпотекодержателем, інші умови відповідно до норм статті 18 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ч.1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. (стаття 576 Цивільного кодексу України)

Відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент укладення оспорюваного Іпотечного договору) у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Судом встановлено, що предмет Іпотечного договору від 13.05.2010 року, а саме нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів, загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, є пам'яткою архітектури місцевого значення, яка включена до реєстру пам'яток архітектури місцевого значення на підставі Рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №1804 від 22.11.1982 року «Про затвердження переліку пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення у м. Києві», і належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (іпотекодавець) згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва від 11.10.2006 року, серія ЯЯЯ номер №802435 на підставі наказу №1490-В від 11.10.2006 року та зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі за реєстровим №3121-П/1383-П.

За положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України зміст права власності у суб'єктивному значенні охоплює правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Особливості здійснення права власності на національні, культурні та історичні цінності встановлюються законом.

Закон України «Про охорону культурної спадщини» регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

В силу положень ч.1 ст. 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Пунктом 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: погодження відчуження або передачі пам'яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління;

Пам'ятка, крім пам'ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. (ч.1 ст. 17 Закону)

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

У ст. 19 Закону зазначено, що кожна пам'ятка має майнову цінність, що обчислюється у грошовій одиниці України. Пам'ятки підлягають грошовій оцінці за нормативами і методиками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Отже, власник об'єкта культурної спадщини може реалізувати своє суб'єктивне право на таке майно (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) як шляхом його відчуження, так і передачі його у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Судом встановлено, що Відповідач - 2 Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», як власник нерухомого майна, що є пам'яткою архітектури місцевого значення, здійснив своє право на цей об'єкт шляхом передачі його в іпотеку у забезпечення всіх вимог Публічному акціонерному товариству «Сведбанк», які випливають із кредитних договорів, укладених між банком і Позичальниками.

Виходячи із правового визначення поняття іпотеки, наведеного у Законі України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

З огляду на загальні положення цього Закону та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця, спрямовану на встановлення, зміну, припинення саме іпотечних прав та обов'язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам'ятки, то погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним.

Натомість при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржниками зобов'язань за кредитними договорами той факт, що предмет іпотеки є об'єктом культурної спадщини, має бути враховано з огляду на положення статті 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини», якими передбачено право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення відповідним органом охорони культурної спадщини. При цьому нереалізація цим органом такого права з урахуванням дотримання передбаченої законом процедури повідомлення останнього не є підставою для заборони відчуження об'єкта культурної спадщини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №3-449гс16.

Враховуючи викладене, Суд зазначає, що чинними норами законодавства України встановлена заборона щодо відчуження пам'яток культурної спадщини, що перебувають у державній власності. В той же час, відчуження об'єктів культурної спадщини, що є пам'ятками та перебувають в інших формах власності, крім державної, можливе лише за умови погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Проте, в даному випадку у зв'язку з передачею пам'ятки архітектури місцевого значення в іпотеку, яка залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам'ятки, погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно.

Таким чином, Суд не приймає до уваги доводи Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо необхідності отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» згоди від органу охорони культурної спадщини на передачу об'єкта культурної спадщини в іпотеку, оскільки сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання Іпотечного договору від 13.05.2010 року недійсним.

Проте, Суд зазначає, що незважаючи на відсутність необхідності отримання погодження від органу охорони культурної спадщини, умовами п.9.9 Іпотечного договору від 13.05.2010 року Сторони домовились, що Іпотекодавець зобов'язується в строк не пізніше 4 календарних місяців з дати підписання цього Договору надати Іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки.

Договором про внесення змін №1 від 29.10.2010 року до Іпотечного договору від 13.05.2010 року, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №2073, Сторони домовились внести зміни до п.9.9 Договору та викласти його в наступній редакції: «Іпотекодавець зобов'язується в строк не більше ніж 7 календарних місяців з дати підписання цього Договору надати Іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки».

27.07.2011 року між Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Орган охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Власник) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщин за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 №2660, відповідно до умов якого Власник прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії, архітектури та містобудування місцевого значення (охоронний №62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 №706/0/16-10) за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

Листом №3891 від 04.08.2011 року Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», що не заперечує проти передачі у заставу (іпотеку) АТ «Сведбанк» нежитлових приміщень загальною площею 846,9 кв.м. у будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А у Печерському районі м. Києва пам'ятки відповідно до законодавства у сфері охорони культурної спадщини за умови внесення у договір застави (іпотеки) відповідних пунктів, у випадку невнесення в договір застави вказаних умов погодження надання у заставу вказаних нежитлових приміщень пам'ятки культурної спади шин є недійним.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Сторони в добровільному порядку відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України умовами Іпотечного договору від 13.05.2010 року погодили необхідність отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» дозволу Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк» й укладення Охоронного договору на використання предмету іпотеки, які були виконані Іпотекодавцем в повному обсязі, що підтверджується вищенаведеними та оціненими Судом доказами.

За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо неотримання Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» дозволу Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк» й неукладення Охоронного договору на використання предмету іпотеки, оскільки вони спростовуються матеріалами у даній справі.

Судом розглянуті та відхилені доводи Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) стосовно непроведення оцінки пам'ятки культурної спадщини за таких підстав.

Згідно з ст. 19 Закону України "Про охорону культурної спадщини" кожна пам'ятка має майнову цінність, що обчислюється у грошовій одиниці України. Пам'ятки підлягають грошовій оцінці за нормативами і методиками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Методика грошової оцінки пам'яток, затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1447 від 26.09.2002 р., визначає процедури проведення грошової оцінки пам'яток археології, історії, монументального мистецтва, архітектури та містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтних пам'яток національного та місцевого значення, занесених до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Згідно з п. п. 2, 3 Методики вартість пам'ятки - це вартість, визначена в процесі проведення незалежної оцінки на певну дату з урахуванням історичної, архітектурної, художньої, наукової та іншої цінності. Дія цієї Методики поширюється на випадки проведення суб'єктами оціночної діяльності грошової оцінки пам'яток та щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до вирішення питання про занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, а саме: відчуження; передачі у володіння, користування, управління; передачі в оренду; переоцінки основних фондів для цілей бухгалтерського обліку; передачі в заставу; передачі до статутного фонду господарського товариства; страхування; інші випадки, передбачені законодавством.

Суд зазначає, що оскільки на момент віднесення предмета іпотеки - нежилих приміщень з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів, загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятки історії, архітектури та містобудування місцевого значення 15.09.2010 року, вказане нерухоме майно вже перебувало в іпотеці на підставі Іпотечного договору від 13.05.2010 року, а тому до даних правовідносин не застосовуються положення п.3 Методики, оскільки дія цієї Методики поширюється на випадки проведення суб'єктами оціночної діяльності грошової оцінки пам'яток та щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до вирішення питання про занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Також, Суд зазначає, що вказаною Методикою не покладено обов'язку на власника майна, що є пам'яткою архітектури, здійснювати грошову оцінку вказаної пам'ятки, оскільки вказаний обов'язок покладений на орган охорони культурної спадини, який приймає рішення про віднесення певних об'єктів до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Також, при укладенні охоронного договору на пам'ятку культурної спадщини №2660 від 27.07.2011 року Головне управління охорони культурної спадщини видало акт технічного стану пам'ятки №2660 від 27.07.2011 року, в якому детально описало всі якісні характеристики нерухомого об'єкта за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4.

Враховуючи вищевикладене, Суд не приймає до уваги посилання Позивача на непроведення оцінки пам'ятки культурної спадщини відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Методики грошової оцінки пам'яток, оскільки сам по собі факт такого непроведення не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним з урахуванням ще й того, що на момент включення спірних приміщень до Державного реєстру нерухомих пам'яток України вони вже знаходились в іпотеці.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, що оспорюваний ним Іпотечний договір від 13.05.2010 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, Суд зазначає, що статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, Позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови).

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, Суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, Суд зазначає, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України порушення його прав і охоронюваних законом інтересів з боку Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», що були визначені останнім в якості відповідачів у даній справі.

Крім того, відповідно до положення статті 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини» орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради мають право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення. У разі відмови від здійснення цього права чи нездійснення його протягом місяця з дня одержання повідомлення власник або уповноважений ним орган має право на продаж пам'ятки. Таким чином, при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржниками зобов'язань за кредитними договорами Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) має право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення.

Також, Позивачем не доведено, а Судом не встановлено яким чином рішення у справі №910/18225/16 про визнання недійсним Іпотечного договору від 13.05.2010 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550, з усіма змінами до нього, може відновити права й охоронювані законом інтереси Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у зв'язку з неотриманням дозволу Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк» й неукладенням Охоронного договору на використання предмету іпотеки, оскільки Іпотекодавцем був укладений охоронний договір 27.07.2011 року й отримано дозвіл 04.08.2011 року Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується вищенаведеними та оціненими Судом доказами.

Натомість Суд звертає увагу, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ДЕЛЬТА БАНК" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку АТ «Дельта Банк», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 147 від 03 серпня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ДЕЛЬТА БАНК" до 02 жовтня 2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича до 02 жовтня 2015 р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч.1 статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом (ч.3 статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до статті 6 названого Закону відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті. Національний банк також сприяє додержанню стійких темпів економічного зростання та підтримує економічну політику Кабінету Міністрів України за умови, що це не перешкоджає досягненню цілей, визначених у частинах другій та третій цієї статті.

Згідно зі ст. 25 Закону України "Про банки і банківську діяльність" основними економічними засобами і методами грошово-кредитної політики є регулювання обсягу грошової маси через визначення та регулювання норм обов'язкових резервів для банків; рефінансування банків. Національний банк має право надавати кредити для рефінансування банку, якщо це не тягне за собою ризиків для банківської системи.

26.02.2014 року між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено кредитний договір №6, в забезпечення за яким було передано в заставу майно, зокрема, майнові права за кредитними договорами, укладеними між АТ «Дельта банк» та його боржниками. Майнові права за кредитними договорами, що забезпечує спірний Іпотечний договір від 13.05.2010 року, укладений між АТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», перебувають у заставі Національного банку України на підставі Договору застави майнових прав №06/ЗМП від 26.02.2014 року.

Судом встановлено, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/20181/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13.05.2010 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованим за № 550, в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 599 від 30.11.2007 р. у розмірі 3 913 809,03 доларів США (за курсом НБУ станом на 27.07.2015 р. є еквівалентом 86 391 541,82 грн.) та 89 988 903,27 грн.

Таким чином, Суд звертає увагу, що визнання недійсним вказаного іпотечного договору може вплинути на права та охоронювані законом інтереси кредиторів Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та Національного банку України в межах ліквідаційної процедури АТ «Дельта Банк», оскільки порушиться баланс інтересів фізичних й юридичних осіб, а також зменшиться сума ліквідаційної маси, яка йде на погашення вимог кредиторів відповідно до черговості визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, оскільки закон пов'язує право на звернення до господарського суду з позовом за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів з наявністю суб'єктивного матеріального права та інтересу Позивача, яке в даному випадку спірним Договором порушено не було, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» та Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання договору недійсним є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Що стосується Заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про застосування строків позовної давності до позовних вимог Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При зверненні до суду з вказаним позовом Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначав, що про порушення свого права дізнався з депутатського звернення народного депутата України Рибчинського Є.Ю. 06.09.2016 року, яке було отримано Позивачем 07.09.2016 року, а тому з 07.09.2016 року почався перебіг позовної давності.

Проте, Суд не приймає до уваги вказані доводи Позивача, оскільки відповідно до п.2 Положення про Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Департамент перейменовано з Головного управління культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке є правонаступником Управління у справах національностей та релігій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до рішення Київської міської ради від 15.09.2012 р. №198/7535 «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» та правонаступником Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до рішення Київської міської ради від 25.12.2014 р. №741/741 «Про упорядкування діяльності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, 27.07.2011 року між Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Орган охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Власник) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщин за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 №2660, відповідно до умов якого Власник прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії, архітектури та містобудування місцевого значення (охоронний №62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 №706/0/16-10) за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

Листом №3891 від 04.08.2011 року Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», що не заперечує проти передачі у заставу (іпотеку) АТ «Сведбанк» нежитлових приміщень загальною площею 846,9 кв.м. у будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А у Печерському районі м. Києва пам'ятки відповідно до законодавства у сфері охорони культурної спадщини за умови внесення у договір застави (іпотеки) відповідних пунктів, у випадку невнесення в договір застави вказаних умов погодження надання у заставу вказаних нежитлових приміщень пам'ятки культурної спади шин є недійним.

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що про укладення Іпотечного договору 13.05.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» Головному управлінню охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), правонаступником якого є Позивач - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), було відомо ще при наданні погодження органу охорони культурної спадщини на передачу нежилих приміщень загальною площею 846,9 кв.м. у будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А у Печерському районі м. Києва в іпотеку, а тому доводи Позивача з цього приводу є необґрунтованими, недоведеними та такими, що спростовуються вищенаведеними та оціненими Судом доказами.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями п. 2.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, про захист яких він просить Суд у позові, Відповідачами не порушено, і Суд відмовляє Позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю і необґрунтованістю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» та Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання договору недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 19 грудня 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин