ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2016р. Справа№ 914/2090/16

за позовом: Виробничо-торгового сервісного підприємства «Куян», Ястшембе-Здруй, повіт Ястшембе-Здруй, Шльонське воєводство, Республіка Польща (Przedsiebiorstwo produkcyjno-handlowe uslugowe «Kujan», Jastrzebie-Zdroj, powiat Jastrzebie-Zdroj, woj. Slaskie, Polska)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Стрий Львівської області

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сконто», м.Львів

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фізична особа - підприємець ОСОБА_3, м.Львів

про стягнення 2138,45 євро, що еквівалентно 58792,41грн. відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р., 1968,00 злотих, що еквівалентно 12679,82грн. відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р., та 184,50 злотих, що еквівалентно 1188,73грн. відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р.

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Сухович Ю.О.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: Кінь А.В. - представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_2 - фізична-особа підприємець

від третіх осіб-1,2: не з'явилися

Суть спору: позов заявлено Виробничо-торгово сервісним підприємством «Куян», Ястшембе-Здруй, повіт Ястшембе-Здруй, Шльонське воєводство, Республіка Польща до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Стрий Львівської області про стягнення 2138,45 євро, що становить 58792,41грн., 1968,00 злотих, що становить 12679,82грн., та 184,50 злотих, що становить 1188,73грн., відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р.

Ухвалою суду від 12.08.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.08.2016р. В судовому засіданні 29.08.2016р. оголошено перерву до 10.10.2016р. Ухвалою суду від 10.10.2016р. за клопотанням відповідача до участі у справі залучено третіх осіб без самостійних вимог - ТзОВ «Сконто», ФО-П ОСОБА_3 та розгляд справи відкладено на 24.10.2016р. Ухвалою суду від 24.10.2016р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

Внаслідок автоматизованого розподілу, проведеного у відповідності до ст.2-1 ГПК України, у склад колегії увійшли головуючий суддя Щигельська О.І., судді: Кидисюк Р.А., Сухович Ю.О. Ухвалою суду від 25.10.2016р. вказаною колегією суддів справа прийнята до провадження і призначена до розгляду в судовому засіданні на 16.11.2016р. Ухвалою суду від 16.11.2016р. розгляд справи відкладено на 12.12.2016р. у зв'язку з неявкою позивача та витребуванням додаткових документів. Ухвалою суду від 12.12.2016р. розгляд справи відкладено на 22.12.2016р. у зв'язку з неявкою окремих учасників судового процесу.

У зв'язку з перебуванням судді Кидисюка Р.А. у відпустці, що унеможливило його участь в судовому процесі, 22.12.2016р. проведено повторний автоматизований розподіл у відповідності до ст.2-1 ГПК України, внаслідок якого у склад колегії увійшла суддя Мороз Н.В.

Представникам сторін роз'яснено права згідно ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання 22.12.2016р. з'явився, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві, надав пояснення на відзив (вх.№38173/16 від 26.09.2016р.). Ствердив, зокрема, що в травні 2015 року між позивачем та відповідачем - ФО-П ОСОБА_2 укладено контракт на постачання товару, на виконання умов якого Виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» здійснено передоплату за товар в розмірі 2138,45 євро. Проте, відповідач взяті на себе за контрактом зобов'язання не виконав, попередньо оплачений товар не поставив, що зумовило звернення Виробничо-торгового сервісного підприємства «Куян» до суду із позовною заявою, в якій окрім стягнення 2138,45 євро попередньої оплати, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 58792,41грн., заявлено також 1968,00 злотих сплаченого позивачем ПДВ, що становить 12679,82грн. та 184,50 злотих оплачених позивачем за митні послуги, що становить 1188,73грн. Просив позов задоволити.

Відповідач в судове засідання 22.12.2016р. з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву (вх.№34351/16 від 25.08.2016р.). Зокрема зазначив, що на виконання умов контракту товар поставлено позивачу, проте останній від його отримання відмовився. Відтак, товар продано іншому покупцеві на території Польщі. Звернув увагу на те, що до вказаного контракту сторонами в серпні 2015 року підписано додаток, на виконання умов якого ФО-П ОСОБА_2 поставлено Виробничо-торговому сервісному підприємству «Куян» товар. У задоволенні позову просив відмовити.

Третьою особою-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, явки повноважного представника в судове засідання 22.12.2016р. повторно не забезпечено, письмових пояснень по суті спору та інших витребуваних судом документів не подано, поважності причин неявки суду не повідомлено, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином.

Третьою особою-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, явки повноважного представника в судове засідання 22.12.2016р. також повторно не забезпечено, письмових пояснень по суті спору та інших витребуваних судом документів не подано, поважності причин неявки суду не повідомлено, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином. Так, копії ухвал суду від 10.10.2016р., 24.10.2016р., 25.10.2016р., 16.11.2016р. та 12.12.2016р. направлено на адресу ФО-П ОСОБА_3, що відповідає адресі місцезнаходження особи згідно відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1. На час проведення судового засідання, вказану кореспонденцію або повернуто суду установою зв'язку із відмітками «За закінченням терміну зберігання», або не повернуто.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Між Виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» (Przedsiebiorstwo produkcyjno-handlowe uslugowe «Kujan»; позивач по справі, покупець за контрактом) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач по справі, продавець за контрактом) укладено контракт №5 від 07.05.2015р., за яким продавець зобов'язався постачати, а покупець - отримувати продукцію: пелети з лушпиння сонячника (п.1.1).

Контрактом встановлено, що ціна товару встановлюється в злотих (п.2.1). Ціна встановлюється за 1 кг - 0,095 євро (мікс). Товар складений в біг беги. Біг беги входять в ціну товару (п.2.2). Загальна вартість контракту складає 100000,00 євро (п.2.3).

У відповідності до п.4.1 контракту, покупець зобов'язаний здійснювати передоплату за товар шляхом перерахунку грошей на рахунок продавця. Оплату за покупця можуть здійснювати також інші юридичні або фізичні особи.

На підставі вказаного контракту ФО-П ОСОБА_2 виставлено Виробничо-торговому сервісному підприємству «Куян» рахунок-фактуру №4 від 11.05.2015р. на оплату товару на суму 2138,45 євро. Вказаний рахунок оплачено позивачем шляхом здійснення міжнародного переказу 13.05.2015р. Відповідачем отримання коштів попередньої оплати не заперечується.

У п.3.1 контракту визначено, поставка товару здійснюється автотранспортом покупця на умовах DАР - 44-190 Knurow.

Як вбачається із міжнародної товарно-транспортної накладної CMR №1104328, ФО-П ОСОБА_2 передано оплачений позивачем товар для відправлення перевізнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Сконто», проте товар Виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» не отримано, що не заперечується сторонами. Як стверджує відповідач, зважаючи на те, що позивач відмовився від отримання товару його передано іншому покупцю на території Польщі. Довідкою Львівської митниці ДФС №19557/9/13-70-09/12 від 28.11.2016р. повідомлено суд про відсутність інформації, яка б підтверджувада ввезення на митну територію України товару, вивезеного за CMR №1104328.

Позивач зазначає, що не зважаючи на це, на виконання п.4.3 контракту, Виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» понесено витрати пов'язані із оплатою митних послуг на суму 184,50 злотих, що становить 1188,73грн., а також сплачено 1968,00 злотих ПДВ, що становить 12679,82грн. Оскільки, відповідачем не поставлено передбаченого контрактом товару, який попередньо оплачений позивачем, останнім надіслано на адресу ФО-П ОСОБА_2 повідомлення про наявність боргу, датовану 10.08.2016р., яке залишено адресатом без відповіді та задоволення.

Зазначене зумовило звернення Виробничо-торгового сервісного підприємства «Куян» до суду із позовною заявою про стягнення 2138,45 євро попередньої оплати, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 58792,41грн., 1968,00 злотих сплаченого позивачем ПДВ, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 12679,82грн. та 184,50 злотих, оплачених позивачем за митні послуги, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 1188,73грн.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Відповідно до статті 123 ГПК України, іноземні підприємства і організації мають право звернення до господарських судів згідно з встановленою підвідомчістю і підсудністю господарських спорів за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Президія Вищого господарського суду України у своєму роз'ясненні №04-5/608 від 31.05.2002р. «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій», зокрема у п.5, зазначила таке. Господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном.

Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958).

Названа норма узгоджується з вимогами статті 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», згідно з пунктом 1 якої суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Так, арбітражна угода не може бути виконана, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує. Провадження у справі в цих випадках припиняється на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України.

При цьому господарським судам слід враховувати, що звернення до арбітражу - це право, а не обов'язок сторони (стаття 12 ГПК України), яке реалізовується у встановленому порядку (стаття 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»), а підсудність суду справи з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону. Окрім цього, у ч.1 ст.5 вказаного Закону встановлено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Окрім цього, згідно з ч.ч. 1, 2 ст.5 вказаного Закону, у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. У відповідності до ч.1 ст.43 Закону України «Про міжнародне приватне право», сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.124 ГПК України, господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій. Підвідомчість та підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12-17 цього Кодексу.

Так, ст.12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Як правило, в договорах (контрактах) сторони користуються наданим їм правом вибору права, закріпленим статтею 5 вказаного Закону, і зазначають законодавство, яке має бути застосовано судом при вирішенні спорів та розбіжностей між сторонами. У разі відсутності волевиявлення сторін договору щодо застосовуваного права господарський суд визначає його на підставі колізійної норми, яка може міститися як у міжнародних договорах, що відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, так і в національному законодавстві.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно ч.1 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право», у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, за договором купівлі-продажу є продавець.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що місцезнаходженням продавця є Львівська область, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми чинного законодавства України, а даний спір підвідомчий та підсудний господарському суду Львівської області, оскільки звернення до арбітражу - це право, а не обов'язок сторони, яка не пов'язана права у будь-який момент звернутись за вирішенням спору до суду.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.266 ГК України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками (ч.1). Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом (ч.2).

До відносин поставки, не врегульованих ГК України, застосовуються, згідно з ч.6 ст.265 ГК України, відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст.662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Водночас, у ч. 2 ст.267 ГК України зазначено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Окрім цього, у ч.1 ст.598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так, за ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем взятих на себе за договором зобов'язань із поставки позивачу товару на суму попередньої оплати в розмірі 2138,45 євро, здійсненої Виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» 13.05.2015р., так само як і відсутні інші підстави для визнання такого зобов'язання припиненим.

Щодо тверджень відповідача про те, що на виконання підписаного сторонами 11.08.2015р. додатку до контракту №5 від 07.05.2015р., ФО-П ОСОБА_2 поставлено Виробничо-торговому сервісному підприємству «Куян» товар на загальну суму 1805,66 євро, суд зазначає, що предметом поставки за вказаним контрактом та додатком до нього є різний товар, різними також є умови постачання, погоджені сторонами. Суд звертає увагу на те, що поставка товару на виконання умов додатку до контракту, оплата за його отримання, а також виконання інших зобов'язань, не є предметом спору по даній справі, відтак не входить в предмет доказування та не може свідчити про виконання чи невиконання сторонами умов самого контракту №5 від 07.05.2015р. Як вже зазначалось, сторони не заперечують, що товар, визначений контрактом №5 від 07.05.2015р. та попередньо оплачений Виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян», останнім не отримано.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, досудове повідомлення Виробничо-торгового сервісного підприємства «Куян» про повернення коштів від 18.09.2015р., а саме стягнення 2138,45 євро ціни товару з перевезенням, 1968,00 злотих податок ПДВ та 184,50 злотих оплати за митні послуги, адресоване ФО-П ОСОБА_2 залишено ним без відповіді та виконання.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність позову в частині вимог про стягнення 2138,45 євро попередньої оплати.

В частині позовних вимог про стягнення 1968,00 злотих сплаченого позивачем ПДВ та 184,50 злотих, оплачених позивачем за митні послуги, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які би свідчили про те, що відповідні платежі здійснено позивачем саме на виконання умов контракту №5 від 07.05.2015р.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п.4 ч.1 ст.55 ГПК України, ціна позову у позовах про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та у гривнях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

Згідно з ч.3 ст.54 ГПК України, ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Із відмітки на першому аркуші позовної заяви вбачається, що до суду її подано представником Виробничо-торгового сервісного підприємства «Куян» 10.08.2016р. Пленумом Вищого господарського суду у п.3.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. роз'яснено, що при визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами. Згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р., 1 євро еквівалентний 27,493672грн.

Виходячи із офіційного курсу гривні до іноземної валюти - євро, встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р. - день подання Виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» позовної заяви до суду, суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача підлягають 2138,45 євро вартості оплаченого, але не поставленого товару, що станом на 10.08.2016р. за офіційним курсом Національного банку України становило 58793,84грн.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору в розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Із платіжного доручення, яким підтверджується сплата судового збору, вбачається, що відповідний платіж позивачем здійснено 10.08.2016р. Беручи до уваги офіційний курс гривні до іноземних валют, а саме євро та польського злотого, встановлений Національним банком України станом на 10.08.2016р., суд приходить до висновку, що до сплати за подання до суду позовної заяви підлягав судовий збір в розмірі 1378,00грн.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, суд приходить до висновку, що витрати зі сплати судового збору в розмірі 881,91грн. слід покласти на відповідача, а в решті - на позивача.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; ІПН: НОМЕР_1) на користь Виробничо-торгового сервісного підприємства «Куян» (Przedsiebiorstwo produkcyjno-handlowe uslugowe «Kujan»; Polska, woj. Slaskie, powiat Jastrzebie-Zdroj, Jastrzebie-Zdroj, ul.Wielkopolska 53/7; NIP 651-000-42-47; REGON 270536435) 2138,45 євро вартості оплаченого, але не поставленого товару, що станом на 10.08.2016р. за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 58793,84грн., та 881,91грн. судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 27.12.2016р.

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Сухович Ю.О.