РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016Справа №910/18822/16
За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській

області

До ОСОБА_1

Про розірвання договору та повернення майна

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

До Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській

області

про внесення змін до договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Лисий В.І. - по дов.

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_1 - по паспорт.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та повернення об'єкта незавершеного будівництва у державну власність.

Ухвалою суду від 20.10.2016р. було порушено провадження у справі №910/18822/16, та призначено розгляд справи на 04.11.2016р.

03.11.2016р. представник позивача через канцелярію суду подав письмові пояснення по справі.

04.11.2016р. представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

В судовому засіданні 04.11.2016р. представник позивача надав усні пояснення по справі.

Відповідач в судовому засіданні 04.11.2016р. надав усні пояснення по справі.

Вирішення питання про залучення до участі у справі третіх осіб відкладено судом в наступне судове засідання.

В судовому засіданні 04.11.2016р. відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.11.2016р.

В судовому засіданні 14.11.2016р. представник позивача надав пояснення по справі.

Представник відповідача в судове засіданні 14.11.2016р. не з'явився, проте, 14.11.2016р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом розглянуто та задоволено.

У судовому засіданні 14.11.2016р. судом було відкладено розгляд справи до 05.12.2016р.

У судовому засіданні 05.12.2016р. представник позивача надав усні пояснення.

Представником відповідача 05.12.2016р. через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву а також клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Крім того, представником відповідача було подано зустрічну позовну заяву до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області, відповідно до якої просив суд постановити рішення, яким доповнити розділ 7 «Відповідальність продавця» договору купівлі-продажу № 2-273 від 27.02.2003р. доповнити пунктом 7.5: «Перебіг строку виконання зобов'язань з добудови об'єкту розпочинається з моменту отримання покупцем прав користування земельною ділянкою та дозволу на виконання будівельних робіт в установленому порядку».

Ухвалою від 05.12.2016р. прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_1.

У судовому засіданні 05.12.2016р. згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 19.12.2016р.

Представником відповідача за первісним позовом 19.12.2016р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

У судовому засіданні 19.12.2016р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічного акціонерного товариства «Малинський дослідно-експерементальний ливарно-механічний завод» та Управління Держгеокадастру у Малинському районі. При цьому, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

За змістом п.1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Наразі, заявником не наведено належного обґрунтування впливу рішення по даній справі на права та обов'язки Публічного акціонерного товариства «Малинський дослідно-експерементальний ливарно-механічний завод» та Управління Держгеокадастру у Малинському районі, внаслідок чого клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області було залишено без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по суті спору, відповідно до яких первісний позов підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував.

Представник відповідача проти задоволення первісних позовних вимог надав заперечення, зустрічний позов підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні 19.12.2016 року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2003р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір №2-273 купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - газоочисного відділення ливарного цеху в АДРЕСА_1, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцеві незавершений будівництвом об'єкт державної форми власності - газоочисне відділення ливарного цеху, який перебуває на балансі ВАТ «Сервіс» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці 0,3 га. Питання придбання або оренди земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва покупець вирішує з органами місцевого самоврядування після набуття ним права власності.

Покупець зобов'язується прийняти об'єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в договорі.

За умовами п.1.2 договору №2-273 від 28.02.2003р. право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

Відповідно до п.1.3 укладеного між сторонами правочину згідно з актом оцінки, затвердженим наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області від 14.10.2002р. №651, початкова ціна продажу об'єкта незавершеного будівництва на аукціоні становить 1,67 грн.

Згідно з протоколом аукціону №23 від 24.02.2003р., затвердженим наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області від 25.02.2003р. №95, остаточна ціна продажу об'єкта незавершеного будівництва становить 15 000 грн. (п.1.4 договору №2-273 від 28.02.2003р.).

За умовами п.2.1 договору №2-273 від 28.02.2003р. покупець зобов'язаний внести 15 000 грн. за придбаний об'єкт приватизації протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання договору. Термін оплати може бути продовжено ще на тридцять календарних днів за умови внесення покупцем не менше 50% від вищезазначеної суми. При цьому, зараховуються грошові кошти в розмірі 10% початкової ціни продажу об'єкта, внесені покупцем на рахунок продавця.

У п.2.2 вказаного правочину зазначено, що розрахунки за придбаний об'єкт приватизації здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування всієї суми зі свого рахунку на рахунок продавця.

Передача об'єкта оформлюється актом приймання-передачі, який підписується сторонами у п'ятиденний термін після сплати повної вартості придбаного об'єкта незавершеного будівництва (п.3 договору №2-273 від 28.02.2003р.).

У п.5.3 укладеного між сторонами правочину визначено, що покупець зобов'язаний виконувати умови продажу об'єкта на аукціоні, в тому числі, завершити будівництво протягом п'яти років.

Вказаний правочин було посвідчено державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Карповичем О.М. та зареєстровано в реєстрі за №2-273.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірний договір діє і після набрання чинності вказаним нормативно-правовим актом) принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №2-273 від 28.02.2003р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №2-273 від 28.02.2013р., 14.04.2003р. продавцем було передано, а покупцем прийнято придбане державне майно - незавершене будівництвом газоочисне відділення ливарного цеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що сторонами складено та підписано акт приймання-передачі.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області було проведено поточну перевірку виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - газоочисного відділення ливарного цеху в АДРЕСА_1, результати якої оформлено актом б/н від 27.04.2016р.

У вказаному акті зазначено, що умови договору №2-273 від 28.02.2013р. не виконуються, будівництво об'єкту не завершено.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов договору №2-273 від 28.02.2013р. в частині закінчення будівництва протягом п'яти років, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області направило ОСОБА_1 претензію №05/1659 від 29.04.2016р. про розірвання договору, до якої додано проект договору про розірвання правочину.

Проте, за твердженнями позивача, вказаний проект з боку відповідача за первісним позовом підписано не було, умови спірного правочину не виконано, будівництво об'єкта не завершено, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться у ст.188 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст.651 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У ч.1 ст.652 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

За змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і за рішенням суду у випадках, що передбачені, в тому числі, ст.ст.651, 652 Цивільного кодексу України.

Правовий механізм приватизації державного майна, в тому числі, об'єктів незавершеного будівництва, єдиних майнових комплексів невеликих державних підприємств шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу регулюється спеціальними законами, зокрема, Законом України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва», Законом України «Про приватизацію державного майна» та Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Частиною п'ятою ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Отже, положення вказаних Законів є спеціальними, а тому мають пріоритет перед загальною нормою ст. 651 Цивільного кодексу України щодо порядку та підстав розірвання договору. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 03.10.2016р. Вищого господарського суду України по справі №918/39/16.

Аналіз наведених правових норм дає підстави стверджувати, що достатньою підставою для розірвання договору купівлі-продажу, укладеного в процесі приватизації об'єкта державного майна, є встановлені обставини невиконання покупцем зобов'язань за відповідним договором купівлі-продажу.

Судом вказувалось вище, у п.5.3 укладеного між сторонами правочину визначено, що покупець зобов'язаний виконувати умови продажу об'єкта на аукціоні, в тому числі, завершити будівництво протягом п'яти років.

Як вбачається з представлених суду документів, Господарським судом міста Києва розглядалась справа №40/166 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу №2-273 від 27.02.2003р. та повернення об'єкту та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області про доповнення абз. 1 п. 5.3 договору купівлі-продажу № 2-273 від 27.02.2003р. після слів «протягом 5 років» словами: «з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі у встановленому порядку».

Рішенням від 17.06.2010р. Господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 11.11.2010р. Київського апеляційного господарського суду, первісний позов задоволено в повному обсязі; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою від 08.02.2011р. Вищого господарського суд України рішення від 17.06.2010р. Господарського суду міста Києва та постанову від 11.11.2010р. Київського апеляційного господарського суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва прийнято справу №40/166 та присвоєно їй номер №40/166-54/28.

Рішенням від 08.04.2011р. Господарського суду міста Києва в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково: викладено абзац 1 пункт 5.3 Договору купівлі-продажу № 2-273 від 27.02.03 незавершеного будівництвом об'єкта-газоочисного відділення ливарного цеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,3 га, укладеного між РВ ФДМУ по Житомирській області та ОСОБА_1, який був посвідчений державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Карпович О.М. 27.02.03 в наступній редакції: «завершення будівництва протягом 5 років з моменту отримання у встановленому порядку документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі»; розподілено судові витрати.

Постановою від 15.06.2011р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 08.04.2011р. Господарського суду міста Києва залишено без змін.

Постановою від 13.09.2011р. Вищого господарського суду України рішення від 08.04.2011р. Господарського суду міста Києва та постанова від 15.06.2011р. Київського апеляційного господарського суду були залишені без змін.

Наразі, судом прийнято до уваги, що у відповідності до ст.653 Цивільного кодексу України якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов'язання змінюється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення від 08.04.2011р. Господарського суду міста Києва по справі №40/166-54/28, яке залишено судом без змін постановою від 15.06.2011р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 13.09.2011р. Вищого господарського суду України, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що з урахуванням змін до договору №2-273 від 27.02.2003р., які було внесено наведеним вище судовим актом, який набрав законної сили, покупець зобов'язаний завершити будівництво протягом 5 років з моменту отримання у встановленому порядку документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі.

Проте, за твердженнями відповідача за первісним позовом, які з боку позивача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, ОСОБА_1 документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою отримано не було. Вказані обставини, на думку відповідача, вказують на те, що фактично п'ятирічний строк виконання обов'язку з завершення будівництва не почав свого перебігу.

Статтею 8 Закону України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, оформляється відповідним рішенням згідно з вимогами законодавства. У разі відсутності рішення про відведення земельної ділянки в натурі, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, за поданням органів приватизації спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його органи на місцях разом з адміністрацією підприємства, установи, організації, на балансі яких перебуває об'єкт незавершеного будівництва, у місячний строк вживають у встановленому порядку заходів щодо відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва. Роботи, пов'язані з відведенням земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, та підготовкою технічної документації, необхідної для її придбання, а також оформленням державного акта на право власності на землю, виконуються за рахунок коштів, передбачених на підготовку та проведення приватизації.

При цьому, судом враховано, що судовими рішеннями по справі №40/166-54/28 встановлено, що листом відділу Держкомзему у м. Малині Житомирської області №3168 від 20.05.2010р. повідомлено, що згідно вимог вказаних нормативних актів Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області за період дії цих актів не зверталось до органів Держкомзему України в м. Малин з запитом про виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташовані об'єкти незавершеного будівництва (будівлі газоочисного відділення ливарного цеху), що безпосередньо повинні перебувати в розпорядженні органів приватизації як землі державної власності.

З представлених суду листів №2025/15/01-09 від 23.07.2014р., №2448/15/01-09 від 02.09.2013р., 11-6.05-0.3-4488/2-15 Головного управління Держземагенства у Малинському районі вбачається, що документація з землеустрою в порядку ст.186-1 Земельного кодексу України Управлінням не затверджувалась, відомості щодо отримання ОСОБА_1 документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою, відсутні.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що відповідачем за первісним позовом вчинялись дії з метою отримання права користування земельною ділянкою під об'єктом приватизації.

Зокрема, ОСОБА_1 було направлено Малинському міському голові лист про надання дозволу на виготовлення технічного звіту по встановленню меж земельної ділянки та передання в оренду або викуп земельної ділянки у зв'язку з викупом ливарного цеху за спірним правочином.

Листом №121;122 від 07.04.2003р. покупця було повідомлено про те, що земельні ділянки, на яких знаходиться ливарний цех та газоочисне відділення ливарного цеху, були передані в оренду Відкритому акціонерному товариству «Л.М.С.».

08.05.2003р. ОСОБА_1 звернувся до позивача з листом, в якому просив надати правову допомогу з питання отримання земельної ділянки та подальшого виконання умов договору купівлі-продажу.

14.12.2005р. відповідачем за первісним позовом було скеровано позивачу лист, в якому останній зазначав про неотримання документів на право користування земельною ділянкою.

22.02.2006р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Малинського міського голови з проханням надати дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки.

24.06.2006р. покупцем будо повторно направлено продавцю лист, в якому наголошено на неможливості отримання документів на користування земельною ділянкою.

04.05.2006р. між Державним підприємством «Житомирський науково-дослідний інститут землеустрою» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) було укладено договір №639, відповідно до п.1.1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе: виконання комплексу проектно-вишукувальних робіт по розробці технічної документації з встановлення меж земельної ділянки в межах АДРЕСА_1, площею 0,3 га для оформлення права користування.

Листом №08-1089 від 07.07.2011р. Державним агентством земельних ресурсів України було повідомлено ОСОБА_1 про те, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під об'єктами, які підлягають приватизації, органами місцевого самоврядування чи органами державної влади не надається, а здійснюється у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного майна».

На запит ОСОБА_1 щодо застосування земельного законодавства Фондом державного майна України у листі №10-23-15162 від 15.10.2012р. було повідомлено відповідача про те, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, а також продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації здійснюють державні органи приватизації.

27.11.2012р. позивач за зустрічним позовом звернувся до відповідача з заявою б/н від 27.11.2012р. про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що зазначена,в тому числі, в договорі №2-273 від 27.02.2003р.

23.10.2013р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області з аналогічною вимогою.

Вимогу про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що зазначена,в тому числі, в договорі №2-273 від 27.02.2003р., покупцем також було направлено продавцю 05.10.2016р.

Обставини щодо направлення відповідачем вказаних листів на адресу позивача за первісним позовом підтверджуються наявними в матеріалах справи поштовими чеками, описами вкладення до цінних листів та поштовими повідомленнями.

Проте, за твердженнями відповідача, які з боку позивача не спростовані, відповідного дозволу Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області надано не було, станом на момент вирішення спору по суті, ОСОБА_1 документів на право користування земельною ділянкою не отримано.

При цьому, судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст.84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, в тому числі, земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти.

Статтею 7 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні. Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших законів України з питань приватизації. Державні органи приватизації у межах своєї компетенції, в тому числі, здійснюють продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Пунктом 12 Прикінцевих положень Земельного кодексу України (із доповненнями, внесеними згідно із Законами України від 20.12.2005 р. N 3235-IV, від 19.12.2006 р. N 489-V, від 28.12.2007 р. N 107-VI) було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності державні органи приватизації здійснюють розпорядження (крім відчуження земель, на яких розташовані об'єкти, що не підлягають приватизації) землями, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, а також продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що звернення ОСОБА_1 з заявами про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт приватизації за договором №2-273 від 27.02.2003р. є обґрунтованими.

Проте, станом на момент вирішення спору відповідного дозволу надано не було, проект відводу не розроблено, документів на право користування земельною ділянкою відповідачем за первісним позовом не отримано.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як зазначалось вище, у відповідності до умовп.5.3 договору №2-273 від 27.02.2003р. покупець зобов'язаний завершити будівництво протягом п'яти років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі.

Отже, враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, виходячи з наведених вище норм чинного законодавства щодо строків виконання зобов'язань, суд дійшов висновку, що строк виконання покупцем обов'язку за договором №2-273 від 27.02.2003р. з завершення будівництва, не настав.

За таких обставин, з огляду на вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що посилання позивача за первісним позовом на неналежне виконання відповідачем обов'язків за договором №2-273 від 27.02.2003р. в частині завершення будівництва в якості підстави для розірвання вказаного правочину є юридично неспроможними, а позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу підлягають залишенню без задоволення.

Позовні вимоги про зобов'язання повернути об'єкт незавершеного будівництва у державну власність підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності була залишена судом без розгляду з огляду на наявність самостійних підстав для відмови в задоволення первісного позову.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про доповнення розділу 7 «Відповідальність продавця» договору купівлі-продажу № 2-273 від 27.02.2003р. пунктом 7.5: «Перебіг строку виконання зобов'язань з добудови об'єкту розпочинається з моменту отримання покупцем прав користування земельною ділянкою та дозволу на виконання будівельних робіт в установленому порядку». При цьому, суд виходить з наступного.

За приписами ст.651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд зазначає, що жодних звичаїв ділового обороту, які б передбачали іншу форму внесення змін до договору сторонами суду не повідомлено.

За змістом ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Наразі, суд зауважує, що позивачем за зустрічним позовом не наведено обставин, що у відповідності до означених вище норм Цивільного кодексу України були б достатніми підставами для внесення змін до договору №2-273 від 27.02.2003р.

Посилання ОСОБА_1 на порядок отримання у користування земельної ділянки, на якій розташовано об'єкт приватизації, та ненадання органом приватизації дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки ніяким чином не вказує на наявність підстав для внесення змін до спірного правочину.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Таку позицію наведено у висновках Верховного Суду України про практику застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України.

У даному випадку, судом прийнято до уваги, що рішенням від 08.04.2011р. Господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 15.06.2011р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 13.09.2011р. Вищого господарського суду України, викладено абзац 1 пункт 5.3 договору купівлі-продажу № 2-273 від 27.02.2003р. в наступній редакції: «завершення будівництва протягом 5 років з моменту отримання у встановленому порядку документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі».

Тобто, з аналізу наведеного положення спірного договору і полягає, що строк виконання вказаного обов'язку залежить саме від моменту отримання у встановленому порядку документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою, після встановлення меж в натурі, а отже, доповнення на вимогу позивача за зустрічним позовом договору пунктом 7.5 у запропонованій редакції призведе до фактичного затягування строків виконання обов'язку із завершення будівництва.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати залишаються за сторонами, які їх понесли.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні первісних позовних вимог відмовити.

2. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

26.12.2016 р.

Суддя О.М. Спичак