ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" грудня 2016 р.Справа № 916/2666/16

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Ю.С.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 29.09.2014р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №15 від 21.10.2016р.

від третьої особи (Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3): ОСОБА_4, довіреність від 29.09.2014р.

від інших третіх осіб: не зявились

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву: ОСОБА_5 (65123, АДРЕСА_1)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» (65069, м. Одеса, пр-т Добровольського, буд. 82-А, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (65123, АДРЕСА_2)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. ОСОБА_6 (65111, м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, буд. 45. кв. 86);

2. ОСОБА_7 (04210, АДРЕСА_3)

про: визнання недійсним Статуту товариства, -

Суть спору: ОСОБА_5 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» про визнання недійсним засновницького документу (Статуту) Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» від 25.07.2013р., рег. номер записи 8029421.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в розділі 5 «Статутний капітал, майно та прибуток» Статуту відповідача вказано майно, яке засновниками відповідача не придбалось та не передавалось за актами приймання-передачі, без вказання розміру, складу та порядку утворення такого статутного капіталу відповідача, порядку внесення засновниками відповідних внесків; за доводами позивача вказане майно було придбано третьою особою (Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3); встановлення заочним рішенням від 05.02.2016р. у справі №523/4380/15-ц того факту, що «вказана в п/п.5.1 п.5 розділу 5 Статуту відповідача квартира не є філією відповідача, а належить ОСОБА_3П.»; позивачем було підписано оспорюваний Статут відповідача внаслідок психологічного тиску на нього відкритим кримінальним провадженням.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.10.2016р. порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи призначено на 24.10.2016р. об 11:30; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_6 (65111, м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, буд. 45. кв. 86); залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_7 (04210, АДРЕСА_3); витребувано додаткові документи.

19.10.2016р. за вх.№25506/16 до суду від позивача надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

19.10.2016р. за вх.№25509/16 до суду від позивача надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

Судове засідання 24.10.2016р. не відбулось у звязку з перебуванням судді Бездолі Ю.С. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.10.2016р. розгляд справи призначено на 14.11.2016р. о 12:00; витребувано додаткові документи.

14.11.2016р. за вх.№27649/16 до суду від позивача надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

14.11.2016р. за вх.№2-5982/16 до суду від відповідача надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи, на вирішення якої відповідач просив поставити наступні питання:

- Чи ідентичні товари, вказані в накладних №РН-3 від 06.01.2007р., №1 від 25.05.2000р., накладна б/н б/д на суму 29987 грн., №РН-12 від 28.01.2010р., №2 від 25.05.2000р., №РН-519 від 17.08.2008р., №РН-39 від 28.03.2007р., №РН-5 від 07.02.2010р., №РН-69 від 18.04.2010р., тим товарам, що знаходяться у статутному капіталі товариства?

- У який період складались накладні№РН-3 від 06.01.2007р., №1 від 25.05.2000р., накладна б/н б/д на суму 29987 грн., №РН-12 від 28.01.2010р., №2 від 25.05.2000р., №РН-519 від 17.08.2008р., №РН-39 від 28.03.2007р., №РН-5 від 07.02.2010р., №РН-69 від 18.04.2010р.?

- Ким підписані накладні №РН-3 від 06.01.2007р., №1 від 25.05.2000р., накладна б/н б/д на суму 29987 грн., №РН-12 від 28.01.2010р., №2 від 25.05.2000р., №РН-519 від 17.08.2008р., №РН-39 від 28.03.2007р., №РН-5 від 07.02.2010р., №РН-69 від 18.04.2010р.?

- Чи відповідає вартість товару, вказана у накладних №РН-3 від 06.01.2007р., №1 від 25.05.2000р., накладна б/н б/д на суму 29987 грн., №РН-12 від28.01.2010р., №2 від 25.05.2000р., №РН-519 від 17.08.2008р., №РН-39 від 28.03.2007р., №РН-5 від 07.02.2010р., №РН-69 від 18.04.2010р., ринковій вартості?

14.11.2016р. за вх.№27645/16 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав не визначення позивачем, які саме його корпоративні права як учасника відповідача порушені чи оспорюються; не набрання заочним рішенням Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 05.02.2016р. у справі №523/4380/15-ц законної сили; не зазначення позивачем, яким саме вимогам не відповідає Статут відповідача та які саме відомості відсутні у Статуті відповідача, які згідно із законом повинні обовязково в ньому міститись; окрім того, відповідач просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача.

14.11.2016р. за вх.№27646/16 до суду від відповідача надійшли додаткові документи, які судом залучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.11.2016р. розгляд справи відкладено на 21.11.2016р. о 12:00; витребувано додаткові документи.

21.11.2016р. за вх.№28166/16 до суду від позивача надійшли заперечення проти призначення судової економічної експертизи.

21.11.2016р. за вх.№2-6097/16 до суду від позивача надійшло клопотання в порядку ст. 38 ГПК України про витребування у відповідача та третіх осіб додаткових документів.

21.11.2016р. за вх.№2-6107/16 до суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили судовим рішення у цивільній справі №523/4380/15-ц.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.11.2016р. розгляд справи відкладено на 28.11.2016р. о 12:45; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 (65123, АДРЕСА_2); витребувано додаткові документи.

28.11.2016р. за вх.№28827/16 та за вх.№28805/16 до суду від позивача надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи, а також за вх.№28826/16 - заперечення на клопотання відповідача про зупинення розгляду справи.

28.11.2016р. за вх.№2-6298/16 до суду від відповідача надійшло клопотання про застосування строку позовної давності та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

28.11.2016р. за вх.№2-6312/16 до суду від позивача надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів у звязку зі складністю справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.11.2016р. задоволено клопотання позивача та продовжено строк розгляду справи №916/2666/16 до 13.12.2016р.; розгляд справи відкладено на 13.12.2016р. о 15:00; витребувано додаткові документи.

12.12.2016р. за вх.№29917/16 до суду від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшли витребувані судом матеріали реєстраційної справи Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС».

13.12.2016р. за вх.№30155/16 до суду від третьої особи (Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3) надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У письмових пояснення третя особа підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав вказання у Статуті відповідача недостовірної інформації.

13.12.2016р. за вх.№30156/16 до суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності. У письмових поясненнях позивач заперечив проти задоволення вказаної заяви з підстав того, що предметом позову є визнання недійсним Статуту відповідача, є не рішення загальних зборів відповідача; окрім того, позивач вказує на поважні причини пропуску строку позовної давності через звернення ним попередньо до суду в межах строку позовної давності та наступне усунення ним недоліків поданої позовної заяви після повернення її господарським судом на підставі ст. 63 ГПК України.

13.12.2016р. за вх.№30158/16 до суду від позивача надійшли письмові пояснення.

13.12.2016р. за вх.№30159/16 до суду від позивача надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

13.12.2016р. за вх.№30158/16 до суду від позивача надійшло клопотання, в якому позивач просив не розглядати заочне рішення Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 05.02.2016р. у справі №523/4380/15-ц як підставу позовних вимог, яке судом задоволено, а тому підставою позовних вимог наразі є внесення до Статуту відповідача в редакції, затвердженій на загальних зборах 17.07.2013р. (протокол №01/07) та зареєстрованій 25.07.2013р., майна, яке засновниками відповідача не придбалось та не передавалось за актами приймання-передачі, без вказання розміру, складу та порядку утворення такого статутного капіталу відповідача, порядку внесення засновниками відповідних внесків; а також підписання позивачем оспорюваного Статуту відповідача внаслідок психологічного тиску на нього відкритим кримінальним провадженням.

У судовому засіданні 13.12.2016р. представник відповідача відкликав клопотання за вх.№2-6107/16 від 21.11.2016р. про зупинення розгляду справи до набрання законної сили судовим рішення у цивільній справі №523/4380/15-ц та просив суд її не розглядати, оскільки позивач відмовився від посилань на заочне рішення Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 05.02.2016р. у справі №523/4380/15-ц в якості підстави позовних вимог. Господарський суд, враховуючи, що подання учасниками судового процесу заяв та клопотань є правом останніх, ухвалив вважати дане клопотання відповідача не поданим на розгляд суду (відкликаним).

Окрім того, у судовому засіданні 13.12.2016р. представник відповідача просив не розглядати і подане ним клопотання за вх.№2-5982/16 від 14.11.2016р. про призначення судової економічної експертизи. Господарський суд, враховуючи, що подання учасниками судового процесу заяв та клопотань є правом останніх, ухвалив вважати дане клопотання відповідача не поданим на розгляд суду (відкликаним).

Також в матеріалах справи наявне клопотання позивача за вх.№2-6097/16 від 21.11.2016р. в порядку ст. 38 ГПК України про витребування у відповідача актів оцінки майна та приймання-передачі у статутний капітал майна засновників (учасників) товариства в ТОВ «НОРМА ПЛЮС», яке вказане у Статуті від 25.07.2013р., документів, які підтверджують право власності на АДРЕСА_4; витребування документів, які підтверджують право власності на устаткування, яке вказане в редакції Статуту відповідача від 25.07.2013р.

У судовому засіданні представник відповідача під звукозапис чітко ствердив про відсутність таких документів, вказав, що на вимогу суду в будь-якому разі документи, які позивач просить витребувати, не будуть надані.

За вимогами ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Враховуючи, що відповідачем повідомлено про відсутність документів, які позивач просить витребувати, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача за вх.№2-6097/16 від 21.11.2016р. в порядку ст. 38 ГПК України та розгляд справи за наявними матеріалами.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та клопотанні про застосування строку позовної давності, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи (Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3) підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Треті особи (ОСОБА_6 та ОСОБА_7) у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать відповідні повідомлення про вручення поштових відправлень, які повернулись до суду з довідкою пошти «за закінченням строку зберігання».

До того ж слід взяти до уваги, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Така ж правова позиція викладена і у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з наступними змінами та доповненнями).

За таких обставин, треті особи (ОСОБА_6 та ОСОБА_7) належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Окрім того, господарським судом враховано наступне.

Застосовуючи відповідно до вимог ч.1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989р. у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи вищевикладене, господарський суд визнав за можливе розглянути справу за наявними матеріалами та за відсутністю у судовому засіданні належним чином повідомлених третіх осіб (ОСОБА_6 та ОСОБА_7).

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін та третьої особи (Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3), господарський суд встановив:

Відповідач є господарським товариством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, яке створене та діє відповідно до Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про господарські товариства», Статуту та інших нормативно-правових актів.

Згідно з п.1.2 Статуту відповідача, в редакції, яка діяла станом на момент прийняття рішення про затвердження спірної редакції Статуту відповідача (редакції від 23.11.1999р.), засновниками товариства вказані: ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

17.07.2013р. проведено загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС», на яких були присутні учасники товариства - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які на той час в сукупності володіли 100% голосів.

На загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» 17.07.2013р. було вирішено, зокрема, затвердити Статут ТОВ в новій редакції, для чого було вирішено провести державну реєстрацію Статуту ТОВ в новій редакції, про що свідчить відповідний протоколу загальних зборів №01/07.

Рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС», оформлене протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» №01/07 від 17.07.2013р., прийнято в присутності позивача, ним підписано, та ним не було оскаржено, що підтверджується обома сторонами.

25.07.2013р. було проведено державну реєстрацію змін до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС», номер запису 8029421.

Згідно з п.5.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» в редакції від 25.07.2013р. для забезпечення діяльності Товариства і з метою гарантування інтересів кредиторів у Товаристві створюється статутний капітал, який складається з вартості вкладів його Учасників і складає 14606380 гривень. Статутний капітал Товариства сформований за рахунок обладнання головної станції та телекомунікаційної мережі, яке складається з:

1. Обладнання головної станції, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5, загальною вартістю 2785000,5 грн., яке складається з обладнання згідно переліку.

2. Комплексів обладнання мережі, загальною вартістю 11821379,5 грн., яке встановлене в будинках у місті ОСОБА_1 за адресами згідно переліку.

Вкладом до статутного капіталу Товариства можуть бути гроші, цінні папери, устаткування і матеріали, речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника Товариства здійснюється за згодою учасників Товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Відповідно до п.5.2 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» в редакції від 25.07.2013р. частка у статутному капіталі Товариства у грошовому та відсотковому виразі складає:

- ОСОБА_6 - 5112233 грн., що становить 35% статутного капіталу;

- ОСОБА_7 - 5112233 грн., що становить 35% статутного капіталу;

- ОСОБА_5 - 4381914 грн., що становить 30% статутного капіталу.

Пунктом 5.5 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» в редакції від 25.07.2013р. передбачено, що джерелами формування майна Товариства є: грошові та матеріальні внески Учасників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення та дотації бюджетів; майно, придбане в інших субєктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України.

На підтвердження належності майна, вказаного у Статуті Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» в редакції від 25.07.2013р., на праві власності третій особі (Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3) позивачем надано видаткові накладні №РН-21 від 25.03.2010р., №РН-69 від 18.04.2010р., №РН-5 від 07.02.2010р., №РН-12 від 28.01.2010р., №РН-519 від 17.08.2008р., №РН-39 від 28.03.2007р., №РН-3 від 06.01.2007р., товарні чеки №27 від 06.01.2007р., №58 від 28.01.2010р., №21 від 25.03.2010р., №21 від 18.04.2010р., №87 від 07.02.2010р., №72 від 28.03.2007р., №37 від 17.08.2007р., а також свідоцтво про право власності на квартиру №5 за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога, 129 від 21.03.2006р. та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.09.2006р. №11910861, з яких вбачається, що дане нерухоме майно належало на праві приватної власності ОСОБА_3.

В подальшому відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 23.10.2016р. визначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_6, належить на праві приватної власності ОСОБА_8.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним засновницького документу (Статуту) Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» від 25.07.2013р. рег. номер записи 8029421.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Згідно з ч.3 ст. 80 ГК України товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобовязаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, повязаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

За положеннями ч.1 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства» товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Вимогами ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» які кореспондуються з вимогами ст. 116 ЦК України, встановлено, що учасники товариства мають право: а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; в) вийти в установленому порядку з товариства; г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобовязане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Частиною першою ст. 143 ЦК України встановлено, що установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі.

Згідно з ч.1 ст. 88 ЦК України у статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом.

Частинами 4, 5 ст. 57 ГК України встановлено, що статут субєкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації субєкта господарювання, а також інші відомості, повязані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству. Статут (положення) затверджується власником майна (засновником) субєкта господарювання чи його представниками, органами або іншими суб'єктами відповідно до закону.

За положеннями ст. 82 ГК України статут товариства з обмеженою відповідальністю, крім відомостей, зазначених у частині другій цієї статті, повинен містити відомості про розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення ними вкладів.

У відповідності до ч.1 ст. 144 ЦК України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів.

Згідно з ч.3 ст. 144 ЦК України зміни до статуту, повязані із зміною розміру статутного капіталу та/або із зміною складу учасників, підлягають державній реєстрації в установленому законом порядку.

За положеннями ст. 51 Закону України «Про господарські товариства» установчі документи товариства з обмеженою відповідальністю, крім відомостей, зазначених у статті 4 цього Закону, повинні містити відомості про розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення ними вкладів, розмір і порядок формування резервного фонду, порядок передання (переходу) часток у статутному фонді. Зміни вартості майна, внесеного як вклад, та додаткові внески учасників не впливають на розмір їх частки у статутному капіталі, вказаної в установчих документах товариства, якщо інше не передбачено установчими документами.

Згідно з ч.1 ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю крім питань, зазначених у пунктах «а», «б», «г - ж», «и - й» статті 41 цього Закону, належить:

а) встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів;

б) вирішення питання про придбання товариством частки учасника;

в) виключення учасника з товариства;

г) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. З питань, зазначених у пунктах «а», «б» статті 41 цього Закону, а також при вирішенні питання про виключення учасника з товариства рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. З решти питань рішення приймається простою більшістю голосів.

За положеннями п.п. 2.1, 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Під час вирішення корпоративних спорів про визнання недійсними установчих документів господарські суди повинні виходити з того, що затвердження установчого документа є необхідною дією у процесі створення юридичної особи. Тому під час визначення підстав для визнання установчих документів недійсними господарським судам слід керуватися пунктом 2 частини першої статті 110 ЦК України.

З урахуванням положень цієї норми підставами для прийняття рішення про визнання недійсними установчих документів є порушення закону, які не можуть бути усунуті. Такою підставою може бути відсутність в установчих документах тих відомостей, які згідно із законом повинні обовязково в них міститися, зокрема, визначені статтями 88, 120, 134, 143, 151, 154 ЦК України, статтями 57, 82 ГК України, статтями 4, 51, 65, 67, 76 Закону України «Про господарські товариства», статтею 13 Закону України «Про акціонерні товариства».

У судовому рішенні про визнання недійсними окремих положень установчих документів має бути зазначено, яким саме приписам закону суперечать ці положення та які права позивача ними порушуються або оспорюють ся.

Така ж правова позиція викладена і у п.5.1, 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016р. №4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» (з наступними змінами та доповненнями).

Так, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що в розділі 5 «Статутний капітал, майно та прибуток» Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС», затвердженого рішенням загальних зборів відповідача, оформленого протоколом загальних зборів учасників №01/07 від 17.07.2013р., вказано майно, яке засновниками відповідача не придбалось та не передавалось за актами приймання-передачі, без вказання розміру, складу та порядку утворення такого статутного капіталу відповідача, порядку внесення засновниками відповідних внесків; за доводами позивача вказане майно було придбано третьою особою (Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд бере до уваги, що Статут Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» затверджений рішенням загальних зборів учасників відповідача, оформленим протоколом №01/07 від 17.07.2013р., яке оскаржено не було, та відповідає вимогами ст.ст. 88, 143 ЦК України, ст.ст. 57, 82 ГК України, ст. 51 Закону України «Про господарські товариства».

Позивач був присутній на загальних зборах учасників, на яких затверджувався оспорюваний ним Статут та особисто голосував за затвердження вказаного Статуту.

На протоколі загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРМА ПЛЮС» №01/07 від 17.07.2013р. наявний підпис позивача, справжність якого останній не заперечує, стверджуючи, що позивачем підписано вказаний протокол та в подальшому оригінали оспорюваного Статуту відповідача, один з яких подавався на реєстрацію державному реєстратору та міститься в матеріалах витребуваної та дослідженої судом реєстраційної справи відповідача внаслідок психологічного тиску на нього відкритим кримінальним провадженням.

При цьому позивач не надав до суду та в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження вказаних обставин. На запитання суду представник позивача повідомив, що із відповідними заявами про вчинення кримінальних правопорушень він не звертався, до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей не внесено.

Щодо тверджень позивача про належність переліченого в Статуті майна третій особі - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3, то слід зазначити, що у даній справі судом розглядається саме корпоративний спір учасника з товариством, при цьому позивачем жодним чином не доведено, яким чином внесення майна до Статуту наразі порушує права та законні інтереси саме позивача у справі.

За таких обставин у задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Посилання позивача на вказання в пункті 5.1 Статуту відповідача від 25.07.2013р. в якості місце розташування майна відповідача квартири, яка на праві власності відповідачу не належала і не належить, на момент затвердження Статуту належала фізичній особі ОСОБА_3, а на даний час іншій фізичній особі, відповідачем не заперечуються; матеріалами справи підтверджується належність квартири, яка вказана в Статуті в якості місця розташування майна відповідача на момент затвердження Статуту фізичній особі ОСОБА_3, а на даний час іншій фізичній особі, проте даний факт на думку суду не створює підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Так само суд не може за визначеним у даній справі складом сторін та наданими доказами встановити належність вказаного у оспорюваному Статуті відповідача майна третій особі, з урахуванням не надання всіх первинних документів та з урахуванням визначених позивачем предмету та підстав позову.

Іншого позивачем не доведено.

Водночас відповідачем у відзиві та у заяві за вх.№2-6298/16 від 28.11.2016р. заявлено про застосування строку позовної давності

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За вимогами ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Така ж правова позиція викладена і у п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», з наступними змінами і доповненнями.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 4) пункт 4 виключено; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв». Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Водночас, враховуючи невстановлення судом підстав для задоволення заявлених позовних вимог, у задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити саме за недоведеністю позовних вимог, а не за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити повністю.

Згідно з ч.5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області.

Повне рішення складено 19 грудня 2016 р.

Суддя Ю.С. Бездоля