РІШЕННЯ

"12" грудня 2016 р.Справа № 921/479/14-г/1

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_2, вул. Заводська, 37а, м. Чернівці, Чернівецька область, 58007

до відповідача ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, 46001

про cтягнення заборгованості в сумі 56 695,30 грн.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_4, довіреність №НАВ864498 від 21.10.2014 р.

відповідача: ОСОБА_5 довіреність №НАТ342164 від 16.02.2016р.

Суть справи:

Приватний підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_3 про cтягнення заборгованості в сумі 56 695,30 грн.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 09.07.2015р. у даній справі позовні вимоги ПП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 56 695,30 грн. задоволено у повному обсязі та присуджено до стягнення із відповідача відповідну суму боргу та 1 827 грн. судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2015р. прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Однак, постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2015р. попередні судові рішення скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання його контрагентом умов договору купівлі-продажу №000005 від 23.07.2012 р., в частині своєчасної та повної оплати вартості отриманого, згідно товарно-транспортних накладних №56 від 13.03.2013р. та №138 від 18.08.2013р. товару, зважаючи на що в останнього виникла заборгованість, сума якої з урахуванням штрафних санкцій становить 56 695,30 грн. та заявлена до стягнення у судовому порядку.

Відповідач згідно наданих його повноважним представником у судових засіданнях пояснень, позовні вимоги заперечує у повному обсязі.

Учасникам судового процесу належні їм права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 81-1 ГПК України, роз'яснено.

Запис розгляду судового засідання 12.12.2016 року здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Документообіг господарського суду".

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення учасників спору, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Із наданих учасниками спору письмових доказів слідує, що 23 липня 2012 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 (надалі іменований - Продавець) та ФОП ОСОБА_3 (надалі - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу №000005 (надалі Договір), у відповідності до п.1.1. якого, Продавець зобов'язався передати у власність Покупцеві товар та/або Продукцію, що становить предмет даного Договору, а саме - олію соняшникову ТМ "Промінь" та/або ТМ "Olson" рафіновану дезодоровану та/або олію соняшникову ТМ "Промінь" та/або ТМ "Olson" нерафіновану виморожену, фасовану в ПЕТ пляшки різної ємності в асортименті, а також розлив рафінованої дезодорованої олії (далі Товар/Продукція), партіями згідно досягнутих сторонами домовленостей, а Покупець зобовязується оплачувати відповідну партію товару та/або Продукції та приймати його на умовах даного договору.

За твердженнями ПП Кобана ОСОБА_6, саме на виконання даного правочину ним, згідно до товарно-транспортних накладних №56 від 13.03.2013р. на суму 26 083 грн. та №138 від 18.08.2013р. на суму 23 217,30 грн., поставлено своєму контрагенту - відповідачу у справі, товар на загальну суму 49 300 грн. 30 коп.

Натомість, відповідач взяті на себе зобовязання щодо оплати поставленого товару належним чином не виконав, отриманий товар не оплатив, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем на час звернення із позовом до суду становить 49 300 грн. 30 коп.

Наведена сума боргу та нарахований на викладених у п.6.3 Договору №000005 умовах штраф в розмірі 7395 грн. є предметом судового розгляду у даній справі.

Оцінивши зібрані у справі докази, доводи, обґрунтування та заперечення повноважних представників сторін, надані у судовому засіданні пояснення судового експерта, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних міркувань.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Взаємовідносини, що склалися між учасниками спору суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Спір між контрагентами виник щодо поставки матеріальних цінностей на підставі товарно-транспортних накладних №56 від 13.03.2013р. та №138 від 18.08.2013р.

При цьому суд враховує, що дані первинні документи бухгалтерського обліку не містять жодних відомостей, які б вказували на те , що ними оформлялися господарські зобов'язання , які виникли між контрагентами саме за Договором від 23 липня 2012 року №000005.

Зокрема, у пунктах 1.2 та 5.1.1 зазначеного вище правочину, його учасники домовились про оформлення за наслідками господарських операцій між ними видаткових накладних, а не товарно-транспортних.

Предметом Договору від 23.07.12 р. була поставка олії соняшникової ТМ "Промінь" та/або ТМ "Olson", в той час як у ТТН вказівок на торгову марку поставленої продукції не міститься взагалі.

У пункті 4.1 угоди №000005 передбачено, що накладні є невід'ємною частиною договору, в той час як у товарно-транспортних накладних інформація з даного приводу відсутня.

Пунктом 3.2 Договору його контрагенти узгодили про те що, перехід права власності на продукцію відбуватиметься в момент фактичної передачі товару на складі Продавця, в той час як за спірними транспортними накладними матеріальні цінності були доставлені та отримані відповідачем за його місцезнаходженням.

Жодних інших доказів того, що спірна поставка відбулася саме на умовах Договору №000005 позивачем не надано. В товаророзпорядчих документах з даного приводу не міститься взагалі ніякої інформації .

За законодавчими приписами, суд не вправі будувати свої висновки на підставі домислів та здогадок. Як наслідок, при вирішенні даного спору судом не застосовуються положення та домовленості, які між контрагентами були досягнуті у Договорі №000005, в тому числі щодо строків виконання зобов'язань, порядку розрахунків, відповідальності сторін, тощо.

Водночас, суд констатує, що наведена обставина сама по собі не спростовує факту купівлі - продажу спірного товару, адже цивільне законодавство не містить імперативних вказівок на те, що договори поставки між двома суб'єктами господарювання мають укладатись виключно у письмовій формі.

Зокрема, згідно до положень ст.ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагалася.

За частиною 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач направляв відповідачу претензії №12 від 28.01.2014р. та №2 від 12.03.2014р., з вимогами до останнього у максимально короткий строк погасити прострочену заборгованість в повному обсязі, які ним залишені без відповіді.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позову, ФОП ОСОБА_3 зазначає, що жодні матеріальні цінності згідно товарно - транспортних накладних, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, нею не отримувалися та, відповідно, вказані ТТН приватним підприємцем не підписувались.

Крім того, відповідач стверджує, що від імені ОСОБА_3 жоден представник чи працівник не могли підписувати первинні документи, оскільки у них не було на те повноважень.

На виконання вимог суду, Тернопільським міськрайонним центром зайнятості у листі №07/1475 від 23.05.2016 р. повідомлено, що за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 трудового договору між працівником і фізичною особою не зареєстровано.

В той же час, на товарно-транспортній накладній №56 від 13.03.2013 р. міститься відтиск печатки відповідача, а остання, за твердженням ФОП ОСОБА_2 підписана від імені відповідача особою, що перебуває із нею у родинних стосунках - ОСОБА_7

У наданому суду письмовому поясненні №б/н (вх.9426) від 28.04.2016 р., ОСОБА_7 повідомив, що він не був представником ФОП ОСОБА_3, від її імені документів не підписував, товару не отримував.

Для встановлення вказаних обставин судом по справі була призначена судова експертиза.

Згідно висновку експерта №382/383/16-22 від 28.09.2016 р. за результатами проведення почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів, досліджуючи підпис у товарно-транспортній накладній №56 від 13.03.2013 р., експерт встановив, що досліджуваний підпис виконано ОСОБА_7, а відтиск печатки на первинному документі нанесено печаткою ФОП ОСОБА_3, зразки якої надано для порівняння.

При цьому суд враховує, що за чинною на час виникнення спірних правовідносин редакцією статті 24 КзпП України, трудовий договір вважався укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

У пункті 7 постанови № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленум Верховного Суду України визначив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника.

Крім підпису, на товарно-транспортній накладній №56 від 13.03.2013 р. нанесено відтиск печатки, яка належить саме ФОП ОСОБА_3

Доказів того, що дана печатка використовувалась протиправно сторонніми особами, поза волею приватного підприємця, останній не надав.

Посилання ФОП ОСОБА_3 на те, що її батьком могли підписуватись незаповнені ТТН, в судовому засідання не знайшли свого підтвердження.

З наведеного в сукупності суд прийшов до висновку, що підписуючи ТТН №56 від 13.03.2013 р. ОСОБА_7 діяв в інтересах відповідача, з її відома, будучи фактично допущеним останнім до виконання обов'язків щодо прийняття матеріальних цінностей та підпису товаророзпорядчих документів, які це засвідчують.

Оцінивши в якості доказу по справі товарно-транспортну накладну №56 від 13.03.2013 р., суд вважає, що даний первинний документ складений з дотриманням вимог чинного законодавства, містить усі реквізити первинного бухгалтерського документа, передбачені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а тому є належним та допустимим доказом здійснення господарської операції.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості згідно товарно-транспортної накладної №56 від 13.03.2013р. на суму 26 083 грн. підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Натомість, у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за поставлений товар згідно товарно- транспортної накладної №138 від 18.08.2013р. на суму 23 217,30 грн. слід відмовити, виходячи з наступного.

На даному товаророзпорядчому документі відсутній відтиск печатки ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_3

Щодо підпису після слів "Вантаж одержав" у товарно-транспортній накладній №138 від 18.08.2013 р., експертом встановлено, що ні виявлені збіги, ні розбіжності не дають підстави для висновку про виконання чи невиконання досліджуваного підпису ОСОБА_3

У дослідницькій частині висновку судовий експерт вказав, що за наявними графічними ознаками він не зміг прийти до висновку, чим обумовлений їх виявлений комплекс: виконанням досліджуваного підпису самою ОСОБА_3 під впливом збиваючих факторів не встановленого характеру чи виконанням цього підпису іншою особою з наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_3

Водночас, ним констатовано, що даний підпис не виконувався ОСОБА_7

Додатково у судовому засіданні, судовий експерт пояснив, що досліджуваний підпис має просту будову, та виконаний однотипними, малоінформативними, широко розповсюдженими рухами, та міг бути виконаним як самою ОСОБА_3 під впливом якихось невстановлених збиваючих факторів, чи будь - якою іншою особою, що мала на меті відтворити справжній підпис ОСОБА_3

Згідно до постанови Пленуму ВГСУ від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Ґрунтувати своє рішення на самому лише припущенні про те , що ОСОБА_3 підписувала спірний документ під впливом якихось збиваючих не встановлених факторів суд не вправі, адже такого в ході судового розгляду не з'ясовано, і з наявних у справі доказів не випливає.

При цьому ТТН №138 від 18.08.2013р. не містить жодних інших даних, що давали б змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні даної господарської операції (ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"), зокрема відтиску печатки одержувача товару, тобто відповідача.

При цьому суд зважає на те, що за ст.58-1 ГК України суб'єкт господарювання може мати печатку. Про те, що така у відповідача була та використовувалась у підприємницькій діяльності, позивачу було відомо, адже її відтиск було нанесено на ТТН №56 від 13.03.2013 р., що досліджувалась судом вище

Не відображена дана господарська операція і у документах податкового обліку ФОП ОСОБА_3 (копія книги обліку доходів та витрат у справі, оригінал досліджувався у судовому засіданні).

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Сам лише запис у товаророзпорядчому документі на те, що вантажоодержувачем матеріальних цінностей є ОСОБА_3 за відсутності підпису останньої на ньому та без відтиску печатки приватного підприємця, належним та допустимим доказом здійснення господарської операції, на переконання суду, являтись не може. Іншого позивач не довів.

А тому, суд вважає за необхідне відмовити ФОП ОСОБА_2 у частині позовних вимог що до стягнення заборгованості за поставлений товар у сумі 23 217,30 грн. як необґрунтовано заявлені та не підтвердженні матеріалами справи.

Не підлягає до задоволення позов в частині стягнення штрафну у розмірі 7 395,00 грн., виходячи з наступного.

За положеннями ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України, 549 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання учасник господарських зобов'язань зобовязаний сплатити господарські санкції - штрафні санкції. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

У статті 551 ЦК України обумовлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Нормативно-правовими актами законної неустойки для даного виду правовідносин не передбачено.

Не являється вона і договірною, з огляду на викладені вище висновки суду про те, що при вирішенні даного спору не підлягають застосуванню положення та домовленості, які були досягнуті між контрагентами у Договорі №000005 від 23 липня 2012 року , в тому числі щодо відповідальності сторін.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру встановлено ставку судового збору: 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" було установлено на 2014 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 2014 року 1218 грн.

Відтак, позивачу станом на день звернення до суду слід було сплатити 1827 грн. судового збору, а не 1972 грн. Таким чином, сума переплати становить 145 грн., та може бути повернута ФОП ОСОБА_2 за викладеними у законодавстві правилами.

Решта судових витрат, відповідно до ст. 44, 49 ГПК України, слід розподілити між обома сторонами , пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. ст. 1, 2, 32-34, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 особи - підприємця ОСОБА_3 АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Приватного підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) 26 083 (двадцять шість тисяч вісімдесят три) грн. та 907 (дев'ятсот сім) грн. 23 коп. в повернення судового збору Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня підписання рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 19.12.2016 р.

Суддя О.В. Руденко