ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.11.2016р. Справа № 905/2684/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,

при секретарі судового засідання Паніна Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Енергомашспецсталь»

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, за довіреністю від 19.11.2015р. № 17/65

від відповідача: ОСОБА_3, за довіреністю від 18.04.2014р. № 14-94

Суть спору: ПАТ «Енергомашспецсталь» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р., укладений між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Енергомашспецсталь».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, по перше, на невідповідність п. 7.3. договору змісту Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012р. № 849, положенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 193 ГК України; по друге, на невідповідність п. 9.3. договору змісту Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 22.09.2011р. № 1580 та положенням ст. 258 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 19.09.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 905/2684/16, розгляд справи призначений на 18.10.2016р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.10.2016р. розгляд справи відкладений на 16.11.2016р.

31.10.2016р. за вх. № 31102/16 господарський суд одержав змінену позовну заяву позивача, згідно з якою останній просить суд визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 27.01.2014р. до договору купівлі продажу природного газу від 18.12.2013р. № 055/14-ПР, укладеної між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Енергомашспецсталь» з моменту її укладення.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що додаткова угода № 1 від 27.01.2014р. від імені позивача підписана невстановленою особою (підпис не відповідає підпису повноважного представника підприємства), а також на те, що положення вказаної додаткової угоди щодо встановлення з 01.01.2014р. ціни газу у розмірі 3 113 грн. без урахування ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл та постачання природного газу, що передається за договором, суперечать ч. 3 ст. 631 ЦК України.

Поряд з цим, 31.10.2016р. за вх. № 31151/16 господарський суд одержав клопотання позивача про проведення судової експертизи, згідно з яким останній просить суд призначити по справі № 905/2684/16 судову почеркознавчу експертизу, виконання якої доручити Харківському науково дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_4, що розташований за адресою: 61177, м. Харків, вул. Золочівська, 8-А та при проведенні експертизи поставити експерту наступне питання: Ким було зроблено підпис від імені ПАТ «Енергомашспецсталь» в додатковій угоді № 1 від 27.01.2014р. до договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач посилається на те, що додаткова угода № 1 від 27.01.2014р. від імені позивача підписана невстановленою особою (підпис особи, яка підписала вказану додаткову угоду від імені позивача не відповідає зразку підпису генерального директора позивача ОСОБА_5В.).

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.11.2016р. змінена позовна заява від 31.10.2016р. за вх. № 31102/16 залишена судом без задоволення, у звязку з чим господарським судом розглядаються позовні вимоги, заявлені позивачем у позові. Водночас, вказаною ухвалою суду задоволено клопотання позивача за вх. № 32827/16 від 16.11.2016р. та строк вирішення спору по даній справі продовжений до 04.12.2016р., а також розгляд справи відкладений на 30.11.2016р.

30.11.2016р. за вх. № 34412/16 господарський суд одержав клопотання позивача про долучення до матеріалів справи належним чином засвідчених копій актів приймання передачі природного газу, платіжних доручень, листа доручення.

Представник позивача у судовому засіданні 30.11.2016р. позовні вимоги, викладені у позові підтримав, просив суд їх задовольнити, а також надав клопотання від 30.11.2016р. № 17/б/н про долучення до матеріалів справи додаткових угод до договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р.

Представник відповідача у судовому засіданні 30.11.2016р. проти позову усно заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст.85 ГПК України у судовому засіданні 30.11.2016р. за участю представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

18.12.2013р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець, відповідач) та ПАТ «Енергомашспецсталь» (покупець, позивач) укладений договір купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України продавцем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку: оплата в розмірі 30% (тридцять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 (пять) банківських днів до початку місяця поставки газу; оплата в розмірі по 35 % (тридцять пять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5-го числа та до 15-го числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-ого числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. (п. 6.1. договору).

Ціна газу узгоджена сторонами у статті 5 договору.

Відповідно до умов п. 7.2. договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7(семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Також, у п. 7.3. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір.

Відповідно до умов п. 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. (п. 11.1. договору).

Додатковими угодами № 1 від 27.01.2014р., № 2 від 15.04.2014р., № 3 від 22.05.2014р., № 4 від 10.06.2014р., № 5 від 16.09.2014р., № 6 від 17.11.2014р., № 7 від 01.12.2014р. внесені зміни до п. 5.2 ст. 5 «Ціна газу» договору.

Підставою позовних вимог є невідповідність п. 7.3. договору змісту Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012р. № 849, положенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 193 ГК України, а також невідповідність п. 9.3. договору змісту Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 22.09.2011р. № 1580, ст. 258 ЦК України.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних мотивів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами. Аналогічні вимоги щодо підстав виникнення господарських зобовязань мітяться у ч.1 ст.174 ГК України, згідно з якою господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Вимогами ч.1 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, зокрема, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вище встановлено судом, між сторонами у справі укладений договір купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р., відповідно до умов якого відповідач зобовязується передати у власність покупцю природний газ, а позивач зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Отже, з укладенням договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. сторони набули взаємні права та обовязки, які визначені цим договором, зокрема, відповідач зобовязався передати у власність позивачу природний газ, а позивач зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ у порядку та строк, встановлені п. 6.1. цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з розясненнями, що містяться у пп.2.1.п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України, ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Обовязковою передумовою для односторонньої зміни чи розірвання договору незалежно від особливостей відносин сторін є порушення договору.

У пункті 7.3. договору встановлено, що у разі невиконання позивачем умов пункту 6.1. цього договору відповідач має право в односторонньому порядку розірвати цей договір.

Таким чином, сторони передбачили право відповідача розірвати договір купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. та визначили передумову для одностороннього розірвання договору, внаслідок якої у відповідача зявляється таке право, що не суперечить вищенаведеним приписам законодавства, а отже і не може бути підставою для визнання пункту 7.3. договору недійсним.

Посилання позивача на те, що п. 7. 3. договору суперечить положенням ч. 1, п. 6. ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», як на підставу для визнання його недійсним, є безпідставними, оскільки позивач не є споживачем в розмінні вказаного Закону. У ст. 1 Закону визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а відтак, за висновками суду, положення ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини сторін.

Посилання позивача на те, що п. 7. 3. договору суперечить положенням п.7 ст. 193 ГК України, як на підставу для визнання його недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки зі змісту вказаного пункту вбачається, що в даному випадку йдеться про право відповідача розірвати договір в односторонньому порядку у разі порушення позивачем порядку та строку розрахунків, а не про право відповідача на односторонню відмову від виконання зобовязань. Крім того, суд зазначає, що положеннями п. 1 ч. 1 ст. 236 ГК України передбачено, що у господарських договорах сторони можуть передбачати використання такого виду оперативно господарської санкції як одностороння відмова від виконання свого зобовязання управненою стороною, із звільненням її від відповідальності за це у разі порушення зобовязання другою стороною.

За приписами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

У п. 9.3. договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Таким чином, сторони за їх домовленістю передбачили у договорі більш тривалий строк позовної давності в пять років відносно основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, що не суперечить вищенаведеним приписам законодавства, а отже і не може бути підставою для визнання пункту 9.3. договору недійсним.

Посилання позивача на невідповідність п.7.3. договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. змісту Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ від 05.07.2012р. № 849 та п. 9.3. вказаного договору змісту Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ від 22.09.2011р. № 1580 суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Так, постановою НКРЕ від 22.09.2011р. № 1580 було затверджено типову форму договору на постачання природного газу за регульованим тарифом та встановлено для суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, обовязок привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору до 1 січня 2012 року.

Також, постановою НКРЕ від 05.07.2012р. № 849 затверджено типовий договір на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу). Згідно п.2 вказаної постанови встановлено для власників природного газу та суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом, обовязок привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

Отже, імперативні приписи державного регулятора, викладені у постановах від 22.09.2011р. № 1580 та 05.07.2012р. № 849 передбачали необхідність для спеціального кола субєктів ринку природного газу приведення своїх договірних відносин у відповідність до затвердженої НКРЕ типової форми. При цьому до числа таких субєктів відносяться суб'єкти господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом та власники природного газу.

Як свідчать матеріали справи, ПАТ «НАК Нафтогаз України» є власником природного газу та здійснює господарську діяльність з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі ліцензії НКРЕКП від 24.09.2015р. №2453.

Між тим, на момент укладення договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. ПАТ «НАК Нафтогаз України» здійснював постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом на підставі виданої НКРЕ ліцензії від 27.12.2012р. №1799 (термін дії з 31.01.2013р. по 30.01.2018р.) та не був постачальником природного газу за регульованим тарифом, що, в свою чергу, виключало необхідність при укладенні договорів купівлі-продажу природного газу з промисловими споживачами дотримуватися типової форми, затвердженої НКРЕ.

Тобто, укладаючи договір купівлі-продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. сторони були вільними у визначенні його умов, оскільки договірні відносини, які склалися між ПАТ «НАК Нафтогаз України» та ПАТ «Енергомашспецсталь» за своїм субєктним складом не передбачали можливості їх державного регулювання в частині визначення їх змісту на основі типових форм договору купівлі-продажу природного газу, зокрема, затверджених постановами НКРЕ від 22.09.2011р. № 1580 та 05.07.2012р. № 849.

Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на те, що договір купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. підписаний сторонами без розбіжностей, без жодних зауважень та заперечень, умови вказаного договору є погодженими сторонами та, відповідно, обовязковими для виконання останніми, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про внесення будь-яких змін до договору у порядку, передбаченому умовами п. 9.1. договору, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а отже і про відмову у їх задоволенні.

При цьому, щодо позовних вимог про визнання договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. недійсним в іншій його частині, то суд виходить з того, що позивачем на наведено жодних підстав для визнання недійсним договору в іншій його частині, не надано жодних доказів на підтвердження цих позовних вимог, а отже позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання цього договору недійсним в іншій його частині.

Клопотання позивача про проведення судової почеркознавчої експертизи з мотивів підписання додаткової угоди № 1 від 27.01.2014р. невстановленою особою від імені позивача, відхилене господарським судом, оскільки є необґрунтованим, встановлення таких фактичних даних не входить до предмета доказування у даній справі та результати такої експертизи жодним чином не вплинули б на результат розгляду даної справи. Крім того, додаткова угода № 1 до договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р., якою внесені зміни до п. 5.2 статті 5 «Ціна газу» договору, підписана сторонами 27.01.2014р. Тобто, з 2014р. у позивача не виникало сумнівів щодо підписання додаткової угоди № 1 від 27.01.2014р. від його імені невстановленою особою. Наразі, наявні у матеріалах справи акти приймання передачі природного газу за 2014р., які складені на виконання умов договору купівлі продажу природного газу № 055/14-ПР від 18.12.2013р. та які підписані позивачем без жодних зауважень та заперечень, а також наявні у матеріалах справи платіжні доручення свідчать про отримання позивачем природного газу та оплату його вартості, а отже і про погодження сторонами ціни газу (із врахуванням також змін, внесених додатковими угодами № 2 від 15.04.2014р., № 3 від 22.05.2014р., № 4 від 10.06.2014р., № 5 від 16.09.2014р., № 6 від 17.11.2014р., № 7 від 01.12.2014р. до п. 5.2 ст. 5 «Ціна газу» договору.).

Відповідно до ст.44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 акціонерному товариству «Енергомашспецсталь» у задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складено 05 грудня 2016р.

Суддя Л.В. Ніколаєва