ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2016 р. Справа № 926/3118/16
За позовом Приватне підприємство «Еко-Сад», смт. Лужани Кіцьманського району Чернівецької області

до Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» м.Київ в особі філії публічного акціонерного товаритста «Державний експортний-імпортний банк України» у м.Чернівці

про визнання недійсним окремих положень договору

Суддя С.М. Гушилик

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_1 представник (дов. №74 від 02.08.2016р.)

Від відповідача: ОСОБА_2 провідний юрисконсульт (дов. № 010-01/7622 від 19.09.2011р.)

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство «Еко-Сад», смт. Лужани Кіцьманського району Чернівецької області 30.09.2016 року звернулося з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» м.Київ в особі філії публічного акціонерного товариства «Державний експортний-імпортний банк України» у м.Чернівці про визнання недійсним окремого положення договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до генеральної кредитної угоди від 08.04.2013 року №71113N2 між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (кредитор) та Приватним підприємством «Еко-Сад» (поручитель) 03.06.2015 року був укладений договір поруки № 71115Р7, згідно якого забезпечуються зобовязання позичальника Товариства з обмеженою відповідальність «Галс ЛТД» по генеральній кредитній угоді №71113N2 від 08.04.2013 року з усіма чинними кредитними договорами.

Пунктом 6.3.2 генеральної кредитної угоди №71113N2 позичальник зобовязаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, відсотків за користування кредитом, комісій, зборів та інших платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке достроково погашення.

Згідно п.3.1 договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року передбачено, що поручитель зобовязується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобовязання, тобто поручитель несе солідарну відповідальність разом із позичальником у тому ж обсязі і в ті ж строки.

Відповідно п. 4.1.3 договору поруки № 71115Р7 від 03.06.2015 року передбачено, що кредитор має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання поручителем та/або позичальником у випадку якщо протягом 20 робочих днів з моменту отримання поручителем письмового повідомлення кредитора про факт невиконання або неналежного виконання боржником зобовязань за кредитною угодою та/або поручителем за цим договором, вони не будуть виконані, проте даний пункт суперечить іншим умовам договору поруки, умовам генеральної кредитної угоди №71113N2 від 08.04.2013 року та створює умови подвійного трактування строків для предявлення вимоги кредитором про дострокове погашення заборгованості, а відтак позивач просить визнати недійсним пункт 4.1.3. договору поруки №71115Р7 від 03.06.2016 року.

Ухвалою суду від 30.09.2016 року порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 19.10.2016 року.

18.10.2016 року на адресу господарського суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову в якій позивач просить визнати недійсними п. 4.1.1 та п.4.1.3. договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року.

В своїх письмових поясненнях до заяви про зміну (доповнення) предмету позову позивач посилається на наступне.

Позивачем в позовній заяві заявлено про визнання недійсним пункту 4.1.3 договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року, проте додатково він просить визнати недійсним і пункт 4.1.1. договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року, яким передбачено, що з моменту отримання поручителем письмового повідомлення про факт невиконання грошових зобовязань, кредитор протягом 20 днів має право вимагати від поручителя задоволення у повному обсязі всіх своїх грошових вимог, що випливають із основного зобовязання у випадку не виконання. Отже, позивач вважає, що п.4.1.1. та п.4.1.3. договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року суперечать загальним засадам цивільного законодавства України, поняттю солідарної відповідальності, іншим умовам договору поруки, умовам генеральної кредитної угоди №71113N2 від 08.04.2013 року та створють умови подвійного трактування строків для предявлення вимоги кредитором про дострокове погашення заборгованості.

Ухвалою суду від 19.10.2016 року розгляд справи відкладено на 01.11.2016 року.

Ухвалою суду від 01.11.2016 року задоволено заяву позивача про зміну предмета позову, а відтак розглядається спір про визнання недійсними п.п. 4.1.1, 4.1.3 договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року. Цієюж ухвалою відкладено розгляд справи на 16.11.2016 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 16.11.2016 року, за усним клопотанням представників сторін оголошено перерву до 29.11.2016 року.

Ухвалою суду від 29.11.2016 року задоволено клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів та розгляд справи відкладено на 15.12.2016 року.

У судовому засіданні 15.12.2016 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у свою чергу проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ :

08.04.2013 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Галс ЛТД» (Позичальник) укладена Генеральна угода №71114N2.

Генеральна угода регулює загальні засади співпраці між Банком та Позичальником щодо фінансування довгострокової програми розвитку діяльності Позичальника, яка містить усі напрями діяльності підприємства Позичальника (п.1.1).

Метою генеральної угоди є визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності Позичальника, яке здійснюється відповідно до цієї генеральної угоди шляхом укладення Кредитних договорів (п.1.2).

Відповідно до п. 4.5.1. Генеральної угоди, ліміт заборгованості за Генеральною угодою не може перевищувати 6950000 грн. Ліміт Генеральної угоди поширюється на Кредитні договори, які укладені в рамках цієї Генеральної угоди.

Пунктом 4.5.2 Генеральної угоди сторони домовились, що ліміт заборгованості за Кредитним договором встановлюється в порядку та на умовах, визначених у Кредитному договорі, укладеному між Банком та Позичальником, який є невід'ємною частиною Генеральної угоди.

Строк користування Кредитом за цією Генеральною угодою: до « 07» квітня 2018 року (п.4.3 Генеральної угоди №71114N2).

Відповідно до п.5.2.6 Генеральної угоди №71114N2 боржник зобовязується своєчасно та у повному обсязі погашати банку заборгованість за кредитом, сплачувати проценти за користування кредитом та інші платежі за кредитним договором.

Пунктом 6.3.2 генеральної кредитної угоди №71113N2 Позичальник зобовязаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, відсотків за користування кредитом, комісій, зборів та інших платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке достроково погашення.

В межах Генеральної угоди №71114N2 укладено два кредитних договори: Кредитний договір №71113К4 від 08.04.2013 року та Кредитний договір №71113К5 від 08.04.2013 року.

03.06.2015 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (Кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Галс ЛТД» (Позичальник) та Приватним підприємством «Еко-Сад» (Поручитель) укладено Договір поруки №71115Р7, який є невід'ємною частиною Генеральної угоди №71114N2.

Пунктом 3.1 Договору поруки №71115Р7 сторони погодили, що Поручитель (позивач) зобовязується перед Кредитором солідарно відповідати за несвоєчасне та повне виконання Позичальником основного зобовязання.

У випадку невиконання Позичальником основного зобовязання (або його частини) Кредитор має право вимагати виконання цього зобовязання у Поручителя та/або Позичальника, як у солідарних боржників (п.3.2 Договору поруки №71115Р7).

У відповідності до п.4.1.1 Договору поруки №71115Р7 Кредитор має право вимагати від Поручителя задоволення у повному обсязі всіх своїх грошових вимог, що випливають з основного зобовязання у випадку, якщо Позичальник не виконає грошове зобовязання, передбачене Кредитною угодою, протягом двадцяти днів з моменту отримання Поручителем письмового повідомлення Кредитора про факт такого невиконання.

Згідно з п.4.1.3 Договору поруки №71115Р7 Кредитор має право вимагати довгострокового виконання основного зобовязання Поручителем та/або Позичальником у випадку якщо протягом 20 робочих днів з моменту отримання Поручителем письмового повідомлення Кредитора про факт невиконання та/або неналежного виконання Боржником зобовязань за Кредитною угодою та/або Поручителем за цим договором, вони не будуть виконані.

Строк дії договору поруки №71115Р7 визначено в п.7.4, а саме дія договору припиняється після повного виконання основного зобовязання.

Статтею 6 договору поруки №71115Р7 сторони узгодили, що договір відбиває повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, що містяться в договорі.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням йог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відійти від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, і поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до вимог ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконанням ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником, отже вимога до поручителч може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених ч.1 ст.553 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з пункту 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду №11 від 29.05.2013 року - під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

У відповідності до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду Укаїни № 9 від 06.11.2009 року правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом з достовірністю встановлено, що укладення договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року, в тому числі пунктів 4.1.1, 4.1.3 договору відбулося в законний спосіб, сторони діяли в межах своїх повноважень, сторони при укладенні дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, договором встановлено солідарну відповідальність боржника і поручителя, договір не був укладений внаслідок помилки, договір поруки не змінює умови кредитного договору, та не створює умови для подвійного трактування строків для предявлення вимоги кредитором, сама по собі порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо для боржника цей вид забезпечення виконання зобовязання не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відтак, твердження позивача про невідповідність оспорюваних пунктів договору нормам чинного законодавства України за відсутності при цьому порушень, не є підставою для визнання таких пунктів договору недійсними.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Слід зазначити, що тягар доказування покладено на особу, яка посилається на певні обставини.

Поряд з цим, норми законів, які порушені позивачем укладенням спірних пунктів договору, та які є підставами для визнання таких пунктів договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України позивачем не наведено.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи те, що положення договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року відповідають положенням чинного законодавства, суд вважає позовні вимоги про визнання недійсними п.п. 4.1.1, 4.1.3 договору поруки необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статями 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено 20.12.2016 року

Суддя С.М. Гушилик