КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р. Справа№ 911/1278/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

на рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2016

у справі № 911/1278/16 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Українське державне виробниче підприємство "Ізотоп",

про стягнення 14 291,34 грн, розірвання договору та повернення майна,

за участю представників сторін:

від позивача: Черних Я.С. - представник (довіреність від 01.07.2016 №29);

від відповідача: ОСОБА_4 - адвокат (договір про надання адвокатських послуг від 18.11.2016);

від третьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2, відповідач) про стягнення 33 841,46 грн заборгованості, зумовленої неналежним виконанням відповідачем зобов'язань зі сплати орендних платежів за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 24.11.2011 №6019, розірвання даного договору та зобов'язання відповідача повернути орендоване майно.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.05.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Українське державне виробниче підприємство «Ізотоп» (надалі - УДВП «Ізотоп»).

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.07.2016 у справі №911/1278/16 позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву задоволено частково. Вирішено:

- стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву в доход Державного бюджету 14 239,96 грн заборгованості з орендної плати та 51,38 грн пені;

- стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в доход Державного бюджету України 1 378,00 грн витрат зі сплати судового збору;

- стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву в доход Державного бюджету України 2 756,00 грн витрат зі сплати судового збору;

- в решті позову відмовити.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2016 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 23.11.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 відкладено розгляд справи на 14.12.2016 у зв'язку з неявкою у судове засідання представників відповідача та третьої особи.

В судовому засіданні 14.12.2016 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Третя особа свого уповноваженого представника в судове засідання не направила, про дату, місце та час судового засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення даній особі поштового відправлення.

Вислухавши думку представників сторін щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноваженого представника третьої особи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, за відсутності зазначеного учасника судового процесу.

14.12.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, вислухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24.11.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (в тексті договору - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (в тексті договору - орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №6019 (надалі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: нежитлові приміщення загальною площею 137,40 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_1, на цокольному поверсі будівлі, що перебуває на балансі Українського державного виробничого підприємства «Ізотоп», вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.08.2011 в сумі 697 627,55 грн.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна, обов'язок щодо складання якого покладається на орендодавця. (пункти 2.1., 2.4. договору).

Відповідно до пункту 3.1. договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - вересень 2011 року - 10 474,88 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди (листопад 2011 року) встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за жовтень, листопад місяці 2011 року.

Пунктом 3.6. договору передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30% щомісяця не пізніше 10 числа наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Пунктом 5.1. договору визначено, що зайва сума орендної плати, що надійшла до державного бюджету та балансоутримувачу, підлягає заліку в рахунок подальших платежів.

Договір укладено строком на 2 (два роки) 11 місяців, що діє з 24.11.2011 до 24.10.2016 включно. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення договору протягом одного місяця після закінчення його чинності, договір вважається продовженим на наступний термін і на тих самих умовах, які були передбачені ним, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

18.02.2015 сторонами був укладений договір про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №6019/01, відповідно до якого збільшено розмір орендної плати та встановлено, що її розмір становить без ПДВ за базовий місяць - жовтень 2014 року - 13 554,00 грн (пункт 2. договору про внесення змін).

Згідно з пунктом 5. договору про внесення змін, договір оренди від 24.11.2011 №6019 продовжено на 2 роки 11 місяців до 24.09.2017.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором найму (оренди), за яким, відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 761, частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України встановлено, що передання наймачеві будівлі оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи те, що орендоване майно є державною власністю до правовідносин, що склалися між суб'єктами господарювання за договором оренди застосовуються положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання відносини, пов'язаних з передачею майна в оренду.

Судом першої інстанції встановлено, що факт приймання відповідачем в строкове платне користування об'єкту оренди, визначеного в пункті 1.1. договору, підтверджується актом приймання-передавання від 24.11.2011, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками господарюючих суб'єктів, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нежилі приміщення загальною площею 137,40 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_1, на цокольному поверсі будівлі, що перебуває на балансі Українського державного виробничого підприємства «Ізотоп».

Як стверджує позивач, відповідач в порушення умов договору сплачував орендну плату не в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 04.04.2016 його заборгованість за договором оренди складала 28 542,12 грн.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання зі сплати орендних платежів, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача 28 542,12 грн основного боргу та 5 299,34 грн пені.

В ході розгляду справи місцевим господарським судом відповідач здійснював часткові сплати орендних платежів за договором.

У зв'язку з частковим погашенням заборгованості Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, користуючись правом наданим статтею 22 ГПК України, зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача 14 239,96 грн заборгованості з орендної плати та 51,38 грн пені.

Як вбачається з розрахунку, доданого позивачем до заяви про зменшення розміру позовних вимог, ним враховані здійснені відповідачем проплати 30.06.2016 та 05.07.2016 на загальну суму 28 422,00 грн, а також проплату 07.07.2016 на суму 150,00 грн, відповідно, існуюча на момент подання позову сума основного боргу відповідачем погашена.

В той же час, позивачем донараховано заборгованість за червень 2016 року в сумі 14 271,28 грн, яка виникла під час розгляду спору судом - 10.07.2016.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 19 зазначеного Закону орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів погашення заборгованості у повному обсязі не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 14 239,96 грн.

У зв'язку з простроченням виконання грошових зобов'язань за договором, позивач в заяві про зменшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача 51,38 грн пені.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з пунктом 3.7. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно та не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені з урахуванням часткових оплат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правильний розмір пені становить 51,38 грн, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для дострокового розірвання договору оренди №6019, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, з огляду на наведену норму статті 651 Цивільного кодексу України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Підстави розірвання договору оренди, в тому числі, у зв'язку з односторонньою відмовою, визначені статтею 782 Цивільного кодексу України, відповідно до якої наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Статтею 783 Цивільного кодексу України встановлено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Пунктом 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» встановлено, що законом (частина третя статті 291 ГК України, частина друга статті 651, стаття 783 ЦК України) передбачено можливість розірвання договору найму (оренди) за рішенням суду на вимогу однієї з сторін, а статтею 782 ЦК України - право наймодавця на односторонню відмову від такого договору у разі невнесення наймачем плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Відповідне право наймодавця на відмову від договору найму не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою щодо розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо має місце істотне порушення умов договору.

У вирішенні відповідних спорів необхідно встановити протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі, протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому, погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Підстави дострокового розірвання договору встановлені сторонами також в пункті 10.7.3. договору, згідно з яким останній буде достроково розірвано на вимогу орендодавця, якщо орендар систематично /більше трьох раз/ порушує термін здійснення будь-яких платежів за цим договором та не надає платіжні доручення до Регіонального відділення.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів встановила, що відповідач протягом дії договору оренди переважно своєчасно сплачував орендні платежі, здійснював платежі з переплатами, за весь період оренди відповідач не допускав прострочення більше двох платежів підряд, які погашались ним відразу на наступний термін.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції з приводу того, що необхідно розрізняти наявність фактів прострочення платежів загалом більше трьох разів в різні періоди за весь час оренди та прострочення більше трьох разів, які мали певну систематичність (закономірність в часі). Зокрема, підставою для дострокового одностороннього розірвання договору передбачено саме систематичне прострочення орендних платежів, що повторювалось з відповідною закономірністю більше трьох разів.

Таким чином, у діях орендаря щодо несплати орендних платежів відсутня систематичність, а поодинокі випадки прострочення оплати, які мали місце у спірних відносинах оренди, не можуть вважатись істотними порушеннями договору, що призвели до завдання шкоди орендодавцю, а тому не є достатньою підставою для розірвання договору.

Крім того, на момент розгляду спору, до порушення судом першої інстанції провадження у справі, заявлена до стягнення заборгованість була погашена відповідачем в повному обсязі, задоволена ж сума заборгованості фактично виникла під час розгляду справи за зобов'язаннями за червень 2016 року та була стягнута згідно заяви про зменшення позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для розірвання договору та відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Оскільки вимога про зобов'язання відповідача повернути орендоване майно є похідною від вимоги про розірвання договору, відповідна вимога також задоволенню не підлягає.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Київської області від 26.07.2016 у справі №911/1278/16 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву на рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2016 у справі №911/1278/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2016 у справі №911/1278/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1278/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук