ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.12.2016 Справа № 907/762/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс», м. Київ

ДО підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва», м. Київ

ДО товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка», м. Київ

ПРО визнання відносно підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва», м. Київ протиправним здійснене без згоди товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» відчуження у власність товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» спального корпусу «В» в цілому загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а»,

- визнання відносно товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» права власності за ТОВ «Енергополіс» на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу «В», загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а» (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0),

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1 - представник за довіреністю від 11.01.2016р.;

від відповідача 1 не з'явився

від відповідача 2 не зявився

В засіданні суду взяв участь представник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» за довіреністю №07/96д від 01.08.2016р. ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергополіс», м. Київ звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва», м. Київ та до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка», м. Київ про визнання відносно підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва», м. Київ протиправним здійснене без згоди товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» відчуження у власність товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» спального корпусу «В» в цілому загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а», а також про визнання відносно товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» права власності за ТОВ «Енергополіс» на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу «В», загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а» (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0).

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 07.12.2016р.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2016 року розгляд справи було відкладено на 19.12.2016р.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість наявними у справі матеріалами. В підтвердження своєї позиції також подав суду додаткове нормативне обґрунтування заявлених позовних вимог з урахуванням правового висновку Верховного суду в аналогічних справах. Заперечує з приводу обґрунтованості клопотання ПАТ «Закарпатгаз» стосовно залучення даної особи до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 ТОВ «Центр Квітка» з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Також вважає безпідставним клопотання відповідача 1 щодо відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю забезпечити в судове засідання явку повноважного представника з огляду на те, що дані обставини не свідчать про неможливість вирішення спору по суті. У свою чергу, відповідач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

З приводу заявлених позовних вимог просить суд взяти до уваги те, що за умовами укладеного інвестиційного договору сторони зобов'язувались зробити відповідні майнові внески (Позивач - грошові кошти, Відповідач 1 - стару будівлю санаторію, площею 699 кв.м. і грошові кошти) та спільно діяти для досягнення мети - проведення реконструкції спального корпусу №2 санаторію «Квітка полонини», який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1 «а» (надалі - Об'єкт інвестування) з подальшим розподілом часток сторін договору у спільній частковій власності на Об'єкт інвестування та його спільній експлуатації. Для створеного в результаті спільної діяльності Об'єкту інвестування, сторони Інвестиційного договору №7 встановили правовий режим майна - спільна часткова власність з визначенням частки кожного в залежності від розміру його внеску. Позивач виконав свої зобов'язання за Інвестиційним договором №7 та вніс свою частку в розмірі 2 292 000 гривень, що підтверджується платіжними документами про безготівкові перерахунки коштів та актом звірки розрахунків між сторонами від 27.06.2013 року. Об'єкт інвестування - спальний корпус «В» санаторію «Квітка полонини», загальною площею 2 399,3кв.м. є майном, створеним в результаті спільної діяльності сторін.

Стверджує, що на підставі вищенаведеного та керуючись умовами Інвестиційного договору №7, ТОВ «Енергополіс» є титульним володільцем Об'єкта інвестування.

В подальшому, після вводу Об'єкту інвестування в експлуатацію, у Відповідача 1, як замовника будівництва виник судовий спір (справа N95/160- 8/41) з генеральним підрядником - Закритим акціонерним товариством «Будівельне управління №1». Вказаний судовий спір унеможливив визначення кінцевої балансової вартості Об'єкту інвестування і розрахунку частки Позивача. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2013 року, рішення Господарського суду м.Києва від 10.12.2012 року по справі №5/160-8/41 було повністю скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ЗАТ «Будівельне управління №1» відмовлено повністю.

Таким чином, тільки починаючи з 15.04.2013 року, після відмови Київським апеляційним господарським судом у задоволенні позовних вимог генерального підрядника будівництва - ЗАТ «Будівельне управління №1», Відповідач 1 - Підприємство «ЦСТРІ м.Києва» мало змогу визначити кінцеву вартість будівельних робіт по реконструкції Об'єкту інвестування та після цього, приступити до визначення частки Позивача в праві спільної власності на Об'єкт інвестування.

При цьому позивач стверджує, що створений в результаті здійснення сторонами спільної діяльності Обєкт інвестування став спільною частковою власністю її учасників з наступними частками сторін - 5295/10000 Позивач (2292000* 100%/4 328 636 =52*95%) та - 4705/10000 Відповідач 1 (2036636* 100%/4 328 636=47.05%).

В подальшому, Відповідач 1 - Підприємство «ЦСТРІ м.Києва» шляхом виділу створює нову юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» (надалі - Відповідач 2), якому в порушення умов Інвестиційного договору №7 без згоди Позивача, безоплатно за розподільчим балансом та актом приймання-передачі нерухомого майна, передає Об'єкт інвестування в цілому. 15.04.2013 року державним реєстратором Свалявського районного управління юстиції прийнято рішення про реєстрацію за Відповідачем 2 права власності на Об'єкт інвестування в цілому, номер запису 694296. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вартість Об'єкту інвестування складає 4 328 636 грн.

Позивач вважає передачу у власність Відповідачем 1 до Відповідача 2 Об'єкту інвестування в цілому протиправним, оскільки згідно статті 358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і розпорядження об'єктами спільної власності відбувається за згодою всіх співвласників. Позивач є співвласником Об'єкту інвестування і будь-яке відчуження або обтяження Об'єкту інвестування мало відбуватися виключно за згоди Позивача. Позивачем жодна згода на передачу Об'єкта інвестування у власність Відповідача 2 не надавалась.

Оскільки ні Відповідачем 1, ні Відповідачем 2, частка Позивача у спільному майні (Об'єкті інвестування) так і не визначена і відомості не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з врахуванням того, що Позивачем виконано всі умови договору про спільну діяльність і він є титульним володільцем предмета договору, тому його порушене право (співвласника майна) підлягає захисту, шляхом визнання розміру його частки у праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування.

Також позивачем подано суду клопотання в порядку вимог ст. 267 Цивільного кодексу України про визнання пропущеним з поважних причин строку позовної давності. В обґрунтування даного клопотання позивач вказує на те, що згідно висновків Верховного суду України у справі №2907/584/14, строк позовної давності для пред'явлення вимог щодо визнання права власності на частку Об'єкту інвестування за Інвестиційним договором №7 сплинув.

Разом з тим, позивач за новим позовом - ТОВ «Енергополіс», заявляючи новий позов до нового Відповідача в іншій судовій справі, керуючись ч.5 статті 267 ЦК України, просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та здійснити судовий захист інтересів позивача, виходячи з наступного.

Згідно умов вищевказаного Інвестиційного договору №7 Відповідач 1 прийняв на себе зобов'язання. Однак виконати зобов'язання за пунктом 4.3.3 Відповідач 1 міг виключно тільки після визначення частки Позивача в загальному обсязі фінансування в порядку пункту 4.3.1 та площі кімнат в порядку пункту 4.3.2 договору. При цьому, визначення частки Позивача можливо провести тільки на підставі балансової вартості Об'єкта інвестування, яка не могла остаточно бути визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником - Закритим акціонерним товариством «Будівельне управління N21» (справа №5/160-8/41 Господарського суду м.Києва) щодо кінцевої вартості підрядних робіт.

Позивачеві було відомо про наявність судового спору з генеральним підрядником щодо кінцевої вартості підрядних робіт, що унеможливлювало виконання першого етапу - визначення його частки в Об'єкті інвестування та як наслідок виконання всіх наступних етапів зобов'язання Відповідача 1 щодо розподілу часток у праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування.

Судовий спір з генеральним підрядником будівництва був закінчений тільки 15.04.2013 року, після чого Позивачем була заявлена відповідна вимога до Відповідача 1, оскільки Позивачеві не було відомо про створення шляхом виділення Відповідача 2 та передачі Об'єкту інвестування в цілому за розподільчим балансом у власність Відповідача 2. Письмова відмова Відповідача 2 була отримана 27.02.2014 року, після чого Позивач звернувся до суду та вважав, що відлік строку позовної давності розпочався з 27.02.2014 року.

Відтак, враховуючи тривалий строк розгляду судової справи з генеральним підрядником щодо кінцевої вартості підрядних робіт та неможливістю виконання зобов'язань Відповідача 1, визначеного пунктом 4.3.3 Інвестиційного договору N97 без виконання умов пункту 4.3.1 вказаного договору, строк виконання якого не визначений вказаним договором, у Позивача була відсутня можливість щодо захисту своїх прав у судовому порядку, оскільки відсутність балансової вартості Об'єкта інвестування унеможливлювала формування позовних вимог та визначення суми судового збору.

Відповідач 1 просить суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності, про що подав суду відповідне клопотання. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що Відповідно до розділу 4 вказаного Інвестиційного договору Відповідач 1 був зобовязаний передати Позивачу у власність площі обєкту інвестування протягом 30 днів з моменту його введення в експлуатацію. Як зазначено самим Позивачем у заяві до суду, обєкт інвестування був введений в експлуатацію у 2007 році (ОСОБА_2 державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта 20.06.2007 року). Тобто, право вимоги у Позивача до Відповідача 1 щодо визначення його частки в реконструйованому обєкті інвестування виникло 20.07.2007 року.

Згідно ж з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Виходячи з викладеного, строк позовної давності щодо вимоги Позивача про визнання його права власності на частку у реконструйованому обєкті нерухомості, враховуючи дату виникнення у ТОВ «Енергополіс» права вимоги за Інвестиційним договором №7 від 07.05.2004 року, сплив 20.07.10 року незалежно від тлумачення Позивачем у вказаному спорі правової природи цього договору, позаяк ця фактична підстава для позовної вимоги про визнання права власності Позивача залишилася незмінною.

Факт того, що строк позовної давності, у межах якого Позивачем могла бути заявлена вимога про визнання права власності за Інвестиційним договором №7 від 07.05.2004 року, сплив ще у 2010 році, крім наведеного вище встановлений судовим рішенням від 11.06.15 у справі №907/584/14. що набуло законної сили. Відтак він, в силу вимог ч. 2 ст. 35 ГПК України, не доводиться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони, тобто - не потребує доказування.

Також відповідачем 1 подано суду клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на неможливість забезпечити явку повноважного представника в судове засідання. Окрім того, заперечує стосовно можливості розгляду справи за відсутності представника та зазначає про надання суду до дати наступного судового засідання витребуваних судом документів.

Однак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Зі змісту даної норми вбачається, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника з урахуванням обставин конкретної справи можуть бути відхилені виходячи з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1-5 статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Перебування представника відповідача 1 у іншому судовому процесі не може бути належною підставою для відкладення розгляду справи, враховуючи, що відповідач 1 не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Окрім того, клопотання відповідача не містить в собі жодних доводів з приводу неможливості розгляду справи за відсутності повноважного представника, а відтак, є безпідставним та необґрунтованим. Разом з тим, відповідачем до дати судового засідання було висловлено свою позицію з приводу заявлених позовних вимог, про що зазначено у клопотанні про застосування строків позовної давності та преюдиційності фактів, встановлених при розгляді справи №907/584/14.

Відповідач 2 письмового пояснення по суті заявлених позовних вимог суду не подав, свого повноважного представника в судове зсідання не направив. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач 2 належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, Враховуючи те, що мають місце докази належного повідомлення сторони про час та місце проведення судового засідання по розгляду позовної заяви, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Також на день судового засідання ПАТ по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» було подано клопотання про залучення до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в порядку вимог ст. 27 ГПК України. При цьому, заявник вказує на те, що рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/15312/16 присуджено до стягнення з ТОВ «Центр Квітка» на користь ПАТ «Закарпатгаз» суму 833761,22грн. компенсації вартості втрат природного газу. Відтак, вважає, що результат вирішення спору у справі №907/762/16 безпосередньо вплине на права ПАТ «Закарпатгаз» по стягненню боргу з ТОВ «Центр Квітка».

Розглянувши в судовому засіданні 19.12.2016 р. клопотання ПАТ «Закарпатгаз» про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 р.).

В даному випадку заявником не доведено та належним чином не обґрунтовано, яким чином з прийняттям судового рішення з даної справи заявника наділено новими правами чи покладено на нього нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому, а відтак, у задоволенні клопотання ПАТ «Закарпатгаз» слід відмовити.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками у відповідності із ст.ст. 20, 21, 22 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 19.12.2016р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України в судових засіданнях складені протоколи, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши прокурора та повноважних представників позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

07.05.2004 року між TOB «Енергополіс» (надалі - Позивач) та Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» (надалі - Відповідач 1) було укладено Інвестиційний договір №7. За умовами укладеного договору сторони зобов'язувались зробити відповідні майнові внески (Позивач - грошові кошти, Відповідач 1 - стару будівлю санаторію, площею 699кв.м. і грошові кошти) та спільно діяти для досягнення мети - проведення реконструкції спального корпусу №2 санаторію «Квітка полонини», який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1 «а» (надалі - Об'єкт інвестування) з подальшим розподілом часток сторін договору у спільній частковій власності на Об'єкт інвестування та його спільній експлуатації.

Для створеного в результаті спільної діяльності Об'єкту інвестування, сторони Інвестиційного договору №7 встановили правовий режим майна - спільна часткова власність з визначенням частки кожного в залежності від розміру його внеску.

30.12.2005 між сторонами укладено Додаткову угоду, якою сторони продовжили строк інвестування до 31.12.2006 р. (п.3 Додаткової угоди). Відповідно до п. 5 Додаткової угоди до Договору №7 від 07.05.2004, Додаткова угода є невідємною частиною Інвестиційного договору №7 від 07.05.2004.

Таким чином, сторонами був укладений договір простого товариства та правовідносини за ним регулюються нормами статей 1130-1143 ЦК України.

Позивач виконав свої зобов'язання за Інвестиційним договором №7 та вніс свою частку в розмірі 2 292 000 гривень, що підтверджується платіжними документами про безготівкові перерахунки коштів та актом звірки розрахунків між сторонами від 27.06.2013 року. Окрім того, матеріали справи містять двосторонній акт звірки розрахунків від 27.06.2013 проведений між позивачем та відповідачем 1 по інвестуванню реконструкції санаторію "Квітка Полонини" спального корпусу №2, в якому сторони зафіксували, що за період з 03.06.04 по 27.02.07 позивачем перераховано відповідачу 1 суму 2 292 000,00 грн., в т. ч. суму 1 897 000,00 грн. з призначенням платежу «на виконання інвестиційних програм, згідно з інвестиційним договором №0601/1 від 01.06.03», та суму 395 000,00грн. - перерахування коштів у довірче управління, згідно з договором №7 від 07.05.04.

Відповідач 1, як учасник за Інвестиційним договором N57 вніс свою частку, що складається з вартості старої будівлі спального корпусу №2 санаторію «Квітка полонини», загальною площею 699кв.м., вартістю 324157 грн. та коштів.

В результаті здійснення сторонами спільної діяльності було створено новий об'єкт нерухомості - спальний корпус «В» санаторію «Квітка полонини», загальною площею 2 399,3кв.м., який став спільною частковою власністю учасників такої спільної діяльності.

В подальшому за умовами Інвестиційного договору №7, Відповідач 1 зобов'язувався здійснити розрахунок розміру частки Позивача в праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції; визначити загальну площу спальних кімнат (номерів для відпочинку), яка відповідає частці Позивача; передати у власність Позивача вказані площі протягом ЗО днів з моменту введення санаторію в експлуатацію.

В 2007 році за актом державної комісії, спальний корпус «В» санаторію «Квітка полонини», загальною площею 2 399,3кв.м. був введений в експлуатацію.

Створений в результаті здійснення сторонами спільної діяльності Обєкт інвестування став спільною частковою власністю її учасників з наступними частками сторін - 5295/10000 Позивач (2292000* 100%/4 328 636 =52*95%) та - 4705/10000 Відповідач 1 (2036636* 100%/4 328 636=47.05%)

В подальшому, Відповідач 1 - Підприємство «ЦСТРІ м.Києва» шляхом виділу створює нову юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» (надалі - Відповідач 2), якому в порушення умов Інвестиційного договору №7 без згоди Позивача, безоплатно за розподільчим балансом та актом приймання-передачі нерухомого майна, передає Об'єкт інвестування в цілому.

15.04.2013 року державним реєстратором Свалявського районного управління юстиції прийнято рішення про реєстрацію за Відповідачем 2 права власності на Об'єкт інвестування в цілому, номер запису 694296. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вартість Об'єкту інвестування складає 4 328 636 грн.

Позивач вважає передачу у власність Відповідачем 1 до Відповідача 2 Об'єкту інвестування в цілому протиправним, оскільки згідно статті 358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і розпорядження об'єктами спільної власності відбувається за згодою всіх співвласників. Позивач є співвласником Об'єкту інвестування і будь-яке відчуження або обтяження Об'єкту інвестування мало відбуватися виключно за згоди Позивача. Позивачем жодна згода на передачу Об'єкта інвестування у власність Відповідача 2 не надавалась.

Згідно розділу 1 статуту Відповідача 2, зареєстрованого 01.03.2013 року, він є правонаступником Відповідача 1, а отже відповідно і прийняв на себе права і обов'язки Відповідача 1 в частині набутого майна та договорів, що такого майна стосуються.

Оскільки ні Відповідачем 1, ні Відповідачем 2, частка Позивача у спільному майні (Об'єкті інвестування) так і не визначена і відомості не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з врахуванням того, що Позивачем виконано всі умови договору про спільну діяльність і він є титульним володільцем предмета договору, Позивач вважає доведеним порушення його прав (співвласника майна), яке підлягає захисту шляхом визнання розміру його частки у праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування.

Разом з тим, позивач не заперечуючи з приводу наведених відповідачем 1 у своєму клопотанні обставин пропуску строку позовної давності, просить суд визнати причини його пропуску поважними та здійснити судовий захист порушеного права Позивача з огляду на таке.

Так, на підставі вказаного інвестиційного договору N97 позивачем раніше вже подавалась позовна заява (справа N9907/584/14 господарського суду Закарпатської області), але з іншим складом сторін процесу та іншими вимогами, за результатами розгляду якої в чотирьох інстанціях були отримані такі висновки судів:

- Суд першої інстанції (господарський суд Закарпатської області, рішення від 11.06.2015 року) - обґрунтував відмову в задоволені позову тим, що строк позовної давності за Інвестиційним договором N97 сплинув, оскільки зобов'язання Відповідача 1 має визначений строк виконання (20.07.2007 року) і трирічний термін для звернення до суду минув;

- Суд другої інстанції (Львівський апеляційний господарський суд, постанова від 15.09.2015 року) - скасував рішення суду першої інстанції та частково задовольнив позовні вимоги, виходячи з того, що Позивачем строк позовної давності не пропущено, оскільки його відлік починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а Позивач отримав відмову Відповідача 1 тільки 27.02.2014 року, після чого він звернувся до суду за захистом своїх прав;

- Суд третьої інстанції (Вищий господарський суд України, постанова від 22.12.2015 року) - погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності обставин пропуску строку позовної давності і підтвердив неправомірність висновків суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності, зазначивши, що саме зобов'язання визначене пунктом 4.3.3 має строк виконання, але воно не може бути реалізоване без виконання взаємопов'язаних зобов'язань, визначених пунктами 4.3.1, 4.3.2, 4.3.4 договору і тому в даному випадку строк позовної давності для Позивача починає свій відлік від дня коли він довідався про порушення свого права;

- Суд четвертої інстанції (Верховний суд України, постанова від 20.04.2016 року) - скасував постанови суду апеляційної та касаційної інстанцій та залишив в силі рішення суду першої інстанції, виходячи з того, що за Інвестиційним договором №7 зобов'язання Відповідача - передати Позивачеві у власність його частку протягом 30 днів з моменту введення Санаторію (Об'єкту інвестування) в експлуатацію має чітко визначений строк виконання, після якого минув трирічний термін для звернення до суду. Такими висновками Верховний суд України фактично допустив встановлення строків виконання зобов'язань, визначених пунктами 4.3.1, 4.3.2 та 4.3.4, без виконання яких неможливо виконати зобов'язання за пунктом 4.3.3 договору. Такі висновки Верховного суду України, с силу приписів ГПК України, мають враховуватися судами при розгляді справ.

При цьому, суд вважає за необхідне відзначити таке.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, згідно висновків Верховного суду України у справі N2907/584/14, строк позовної давності для пред'явлення вимог щодо визнання права власності на частку Об'єкту інвестування за Інвестиційним договором №7 сплинув. Разом з тим, судовими інстанціями при вирішенні спору у справі №907/584/14 не надавалась оцінка обставинам поважності причин пропуску строку позовної давності і такі не були предметом судового розгляду.

Позивач за новим позовом - ТОВ «Енергополіс», заявляючи новий позов до нового Відповідача в іншій судовій справі, керуючись ч.5 статті 267 ЦК України, просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та здійснити судовий захист інтересів позивача.

В обґрунтування своєї позиції позивач вказує на те, що виконати зобов'язання за пунктом 4.3.3 Договору інвестування Відповідач 1 міг виключно тільки після визначення частки Позивача в загальному обсязі фінансування в порядку пункту 4.3.1 Договору та площі кімнат в порядку пункту 4.3.2 договору. При цьому, визначення частки Позивача можливо провести тільки на підставі балансової вартості Об'єкта інвестування, яка не могла остаточно бути визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником - Закритим акціонерним товариством «Будівельне управління N21» (справа №5/160-8/41 Господарського суду м.Києва) щодо кінцевої вартості підрядних робіт.

Позивачеві було відомо про наявність судового спору з генеральним підрядником щодо кінцевої вартості підрядних робіт, що унеможливлювало виконання першого етапу - визначення його частки в Об'єкті інвестування та як наслідок виконання всіх наступних етапів зобов'язання Відповідача 1 щодо розподілу часток у праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування.

Судовий спір з генеральним підрядником будівництва був закінчений тільки 15.04.2013 року, після чого Позивачем була заявлена відповідна вимога до Відповідача 1, оскільки Позивачеві не було відомо про створення шляхом виділення Відповідача 2 та передачі Об'єкту інвестування в цілому за розподільчим балансом у власність Відповідача 2. Письмова відмова Відповідача 2 була отримана 27.02.2014 року, після чого Позивач звернувся до суду та вважав, що відлік строку позовної давності розпочався з 27.02.2014 року.

Відтак, просить суд взяти до уваги те, що враховуючи тривалий строк розгляду судової справи з генеральним підрядником щодо кінцевої вартості підрядних робіт та неможливістю виконання зобов'язань Відповідача 1, визначеного пунктом 4.3.3 Інвестиційного договору N97 без виконання умов пункту 4.3.1 вказаного договору, строк виконання якого не визначений вказаним договором, у Позивача була відсутня можливість щодо захисту своїх прав у судовому порядку, оскільки відсутність балансової вартості Об'єкта інвестування унеможливлювала формування позовних вимог та визначення суми судового збору.

Враховуючи викладене, просить суд визнати причину пропуску строку позовної давності поважною та здійснити судовий захист порушеного права Позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частинами 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

За договором про спільну діяльність (учасники) беруть зобовязання обєднати вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (стаття 1132 ЦК України).

Спільна діяльність учасників передбачає здійснення дій із внесення вкладів та виконання обовязків, які випливають з укладеного договору.

Спільне майно товариства утворюється шляхом внесення вкладів учасників, а також за рахунок майна, отриманого в результаті спільної діяльності.

У праві власності на спільне майно кожен з учасників має частку, величина якої відповідає розміру його вкладу, якщо інше не передбачено договором.

За укладеним договором про спільну діяльність за №7 від 07.05.2004 між його учасниками (сторонами по справі) виникли відносини спільної часткової власності, в якій кожному з учасників згідно з умовами договору простого товариства належить частина майна пропорційна їх вкладам.

Оскільки позивачем виконано всі умови договору про спільну діяльність, він є титульним володільцем предмета договору, тому невиконання відповідачем 1 зобовязання щодо визначення частки ТОВ "Енергополіс" в реконструкції санаторію (об'єкту інвестування) пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції; визначення загальної площі спальних кімнат (номерів для відпочинку), кімнат соціальної сфери обслуговування санаторію (об'єкту інвестування), тощо, яка відповідає частці фінансування ТОВ "Енергополіс" в загальному обсязі інвестування; передачі ТОВ "Енергополіс" у власність вищевказаних площ протягом 30 днів з моменту введення Санаторію (об'єкту інвестування) в експлуатацію; наданню ТОВ "Енергополіс" усіх необхідних документів на ці площі, а також сприяння йому в оформленні права власності на ці площі, що свідчить про невиконання обовязків відповідача, які визначені згідно укладеного Договору, а саме в п. 4.3 (зокрема, п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4), порушують права іншого учасника договору (співвласника майна), які підлягають захисту.

При цьому, суд відзначає неправомірність дій відповідача 1 щодо розпорядження обєктом інвестування без згоди позивача, що випливає з наступного.

Так, відповідач 1 - Підприємство «ЦСТРІ м.Києва» шляхом виділу створює нову юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» (надалі - Відповідач 2), якому в порушення умов Інвестиційного договору №7 без згоди Позивача, безоплатно за розподільчим балансом та актом приймання-передачі нерухомого майна, передає Об'єкт інвестування в цілому.

15.04.2013 року державним реєстратором Свалявського районного управління юстиції прийнято рішення про реєстрацію за Відповідачем 2 права власності на Об'єкт інвестування в цілому, номер запису 694296. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вартість Об'єкту інвестування складає 4 328 636 грн.

Відтак, з огляду на вищенаведене, суд вважає передачу у власність Відповідачем 1 до Відповідача 2 Об'єкту інвестування таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки згідно статті 358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і розпорядження об'єктами спільної власності відбувається за згодою всіх співвласників. Позивач є співвласником Об'єкту інвестування і будь-яке відчуження або обтяження Об'єкту інвестування мало відбуватися виключно за згоди Позивача. Позивачем жодна згода на передачу Об'єкта інвестування у власність Відповідачу 2 не надавалась.

Згідно розділу 1 статуту Відповідача 2, зареєстрованого 01.03.2013 року, він є правонаступником Відповідача 1, а отже відповідно і прийняв на себе права і обов'язки Відповідача 1 в частині набутого майна та договорів, що такого майна стосуються.

Оскільки ні Відповідачем 1, ні Відповідачем 2, частка Позивача у спільному майні (Об'єкті інвестування) так і не визначена і відомості не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з врахуванням того, що Позивачем виконано всі умови договору про спільну діяльність і він є титульним володільцем предмета договору, тому його порушене право (співвласника майна) підлягає захисту, шляхом визнання розміру його частки у праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі за №6-104цс13 (постанова Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі за № 6-104цс13) зазначено, що відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Згідно зі статтею 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Для майнових вкладів учасників договору, а також майна, яке буде створене (придбане) внаслідок їхньої спільної діяльності, встановлюється правовий режим спільної часткової власності.

Оскільки позивачем повністю проведено оплату за договором, то він є власником частки пропорційної до внесених коштів (вкладу) від остаточної вартості реконструйованого обєкта. Враховуючи, що згідно з Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час державної реєстрації, а саме 15.04.2013, вартість обєкта становила 4 328 636,00 грн., а також те, що документально підтверджено внесення позивачем коштів у розмірі 2 267 000,00 грн.:

1) 4 328 636,00 грн. / 2 267 000,00 грн. = 1,90941156

2) 100% / 1,90941156= 52,372156 %

Таким чином, частка позивача становить 52,37 %.

Відтак, вимога позивача відносно до ТОВ «Центр Квітка» про визнання права власності ТОВ «Енергополіс на частку в розмірі 5295/10000 (п'ять тисяч двісті дев'яносто п'ять десятитисячних) частки спального корпусу «В», загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а» (реєстраційний номер об'єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 0) підлягають задоволенню.

Будь-яке порушене право підлягає захисту, з урахуванням строку позовної давності про застосування якого клопочуть учасники судового процесу. Якщо буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд приймає рішення, яким відмовляє в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності, а у випадку визнання причин пропуску цього строку поважними - порушене право має бути захищене.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Визначаючи поважною причину пропуску строку позовної давності, суд у своєму рішенні повинен послатися на відповідні докази. За законодавством поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторін, та пов'язані із дійсними істотним перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій. До поважних причин також слід віднести причини, за якими кредитор проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позов з причин, які від нього не залежать та не знаходилися під його контролем.

Разом з тим, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач в обґрунтування поданого ним суду клопотання про поважність причин пропуску строку позовної давності вказує на те, що виконати зобов'язання за пунктом 4.3.3 Відповідач 1 міг виключно тільки після визначення частки Позивача в загальному обсязі фінансування в порядку пункту 4.3.1 та площі кімнат в порядку пункту 4.3.2 договору. При цьому, визначення частки Позивача можливо провести тільки на підставі балансової вартості Об'єкта інвестування, яка не могла остаточно бути визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником - Закритим акціонерним товариством «Будівельне управління N21» (справа №5/160-8/41 Господарського суду м.Києва) щодо кінцевої вартості підрядних робіт.

Позивачеві було відомо про наявність судового спору з генеральним підрядником щодо кінцевої вартості підрядних робіт, що унеможливлювало виконання першого етапу - визначення його частки в Об'єкті інвестування та як наслідок виконання всіх наступних етапів зобов'язання Відповідача 1 щодо розподілу часток у праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування.

Судовий спір з генеральним підрядником будівництва був закінчений тільки 15.04.2013 року, після чого Позивачем була заявлена відповідна вимога до Відповідача 1, оскільки Позивачеві не було відомо про створення шляхом виділення Відповідача 2 та передачі Об'єкту інвестування в цілому за розподільчим балансом у власність Відповідача 2. Письмова відмова Відповідача 2 була отримана 27.02.2014 року, після чого Позивач звернувся до суду та вважав, що відлік строку позовної давності розпочався з 27.02.2014 року.

Позиція Позивача щодо початку перебігу строку позовної давності з 27.02.2014 року була підтримана Львівським апеляційним господарським судом (справа №907/584/14, постанова від 15.09.2015 року) і Вищим господарським судом України (справа №907/584/14, постанова від 22.12.2015 року).

Однак, господарським судом Закарпатської області (справа N2907/584/14, рішення від 11.06.2015 року), з висновками якого погодився і Верховний суд України (справа №907/584/14, постанова від 20.04.2016 року) встановлено наявність пропуску строку позовної давності.

Відтак, вищенаведеними рішеннями встановлено пропуск позивачем строків позовної давності. Однак, даними судовими рішеннями не встановлювались обставини поважності причин пропуску строків позовної давності і відповідне клопотання позивачем про це суду не подавалось.

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що до набрання рішенням Господарського суду м. Києва у справі №5/160-8/41, яким визначалась вартість обєкту інвестування після проведених робіт, позивач не мав можливості встановити власну частку в Об'єкті інвестування та як наслідок звернутись до Відповідача 1 з вимогою виконати всі наступні етапи зобов'язання Відповідача 1 щодо розподілу часток у праві спільної часткової власності на Об'єкт інвестування.

Враховуючи вищезазначене, суд визнає причини пропущення позовної давності поважними та в силу вимог ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України вважає за доцільне захистити порушені права позивача шляхом визнання за ТОВ «Енергополіс» право власності на частку в розмірі 5295/10000 (п'ять тисяч двісті дев'яносто п'ять десятитисячних) частки спального корпусу «В», загальною площею площею 2399,3 кв.метри, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а» (реєстраційний номер об'єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 0).

Твердження відповідача 1 про те, що відповідними судовими рішеннями у справі №907/584/14 встановлено пропуск позивачем строку позовної давності, не спростовує вищенаведеного.

Позивач також просить суд визнати протиправним здійснене Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» без згоди Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» () відчуження у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» () спального корпусу «В» в цілому, загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а».

Аналізуючи вимоги позивача в даній частині позовних вимог, суд констатує наступне.

Положення ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 13 Конституції України закріплює обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім: спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України, міждержавних договорів та угод віднесено до відання інших органів; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Чинним законодавством України не встановлено чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин. Залежно від наявності зв'язку із волею суб'єкта юридичні факти поділяються на події та дії.

Події - це юридично значущі явища, що виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею діяльності людей, наприклад, правочини, що породжують права і обов'язки; адміністративні акти, які містять приписи зобов'язального характеру; дії, що створюють об'єктивний результат (створення об'єкта інтелектуальної власності). Дії у свою чергу поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних або юридичних осіб. Суд встановлює факти, що мають юридичне значення, у випадках неможливості їх посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору.

Тож, з вищенаведеного випливає, що встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Проаналізувавши зміст позовних вимог про визнання протиправним здійснене Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» без згоди Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» відчуження у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» обєкт інвестування, суд дійшов висновку, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом або договором способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту.

Вказану правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2010 р. у справі № 6/403.

У постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2011 р. у справі № 3/64 висловлено позицію, що встановлення цивільного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги не можуть бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить повноваження щодо встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, на відміну від місцевих загальних судів, які розглядають справи за заявами про встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, в окремому провадженні. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Вказану правову позицію викладено, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 16.02.2011 р. у справі № 5/107 та від 08.08.2012 р. у справі № 5024/180/2012.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не узгоджуються із способами захисту прав і інтересів, не призводять до поновлення порушеного права позивача, а також не відповідають визначеним ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України способам захисту прав та інтересів.

Статтею 82 Господарського процесуального кодексу України визначено, зокрема, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу.

Верховний Суд України у постанові від 13.07.2004 р. у справі №10/732 зазначив, що дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способах захисту прав, суд зобов'язаний відмовити у позові.

За таких обставин, заявлені позовні вимоги про визнання протиправним здійснене Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» без згоди Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» відчуження у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» обєкт інвестування задоволенню не підлягають. Окрім того, правомірність дій відповідача 1 встановлено судом при дослідженні вимог позивача до відповідача 2 з приводу визнання права власності на обєкт інвестування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за витрати, повязані з розглядом справи, при частковому задоволенні позову покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 32-34, 43, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати за ТОВ «Енергополіс» (03058, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 39В, ) право власності на частку в розмірі 5295/10000 (п'ять тисяч двісті дев'яносто п'ять десятитисячних) частки спального корпусу «В», загальною площею площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а» (реєстраційний номер об'єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 0).

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2016р.

Суддя О.Ф. Ремецькі