РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2016Справа №910/21187/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К.", м.Луганськ"
До Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК"
Провизнання частково недійсним договору

Суддя О.М. Ярмак
За участю представників:

Від позивачаЛавринович В.О. (представник за довіреністю)
Від відповідача Киричук Р.П. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К.", м.Луганськ" до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання недійсним п. 9.5 договору застави від 27.09.2011, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 3314 в редакції пункту 3 Договору про внесення змін від 24.10.2013 від 24.10.2013 до Договору застави, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. за реєстровим № 4323, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та Публічним акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "А.В.К.", м.Луганськ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/21187/16 та призначено розгляд справи на 13.12.2016.

13.12.2016 відповідачем подано заперечення на позовну заяву.

В судовому засіданні 13.12.2016 судом оголошено перерву до 20.12.2016.

20.12.2016 позивачем подано письмові заперечення на заперечення відповідача.

В судовому засіданні 20.12.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.10.2009 між Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК", (банк) та Закритим акціонерним товариством "А.В.К.", правонаступником якого Приватне акціонерне товариство "А.В.К.", (позичальник) був укладений договір про відкриття кредитної лінії №04-В/09/22/ЮО, за умовами якого в користування позивача надані кредитні кошти.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 15.10.2009 між Закритим акціонерним товариством «Кондитерська фабрика «А.В.К.» м.Луганськ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Кондитерська фабрика "А.В.К.", м.Луганськ", (заставодавець) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК", (заставодержатель) був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. та зареєстровано за № 3314 (далі - договір застави), згідно з умовами якого заставодавець передав у заставу обладнання для виготовлення кондитерських виробів.

24.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Кондитерська фабрика «А.В.К.» м. Луганськ» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» був укладений договір про внесення змін до договору застави, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 4323 (далі - договір про внесення змін від 24.10.2013).

Згідно з п. 3 договору про внесення змін від 24.10.2013, сторони домовились викласти п. 9.5 договору застави в наступній редакції: « 9.5 Усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду htpp://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду htpp://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору».

За твердженнями позивача, вказаний пункт 9.5 договору застави в редакції п. 3 договору про внесення змін від 24.10.2013 є недійсним, оскільки укладений генеральним директором позивача із перевищенням повноважень та без подальшого схвалення правочину зі сторони товариства, а також третейське застереження не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди», що є порушенням вимог ст. 203 Цивільного кодексу України та ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейською угодою є угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013).

З договору про внесення змін від 24.10.2013 вбачається, що від імені позивача вказаний правочин вчинено генеральним директором - ОСОБА_4, яка діяла на підставі статуту, зареєстрованого у новій редакції державним реєстратором виконавчого комітету Луганської міської ради Луганської області 30.09.2011, номер запису 1000202, наказу № 370-К від 02.04.2012, протоколу засідання Наглядової ради № 29 від 05.07.2013, протоколу № 3 від 23.10.2013 загальних зборів акціонерів (з рішенням про укладення цього договору).

Відповідно до п. 14.1 статуту позивача (тут і далі в редакції, зареєстрованій державним реєстратором 30.09.2011), одноосібним виконавчим органом Товариства є генеральний директор Товариства, який обирається наглядовою радою Товариства.

Пунктом 14.2 статуту позивача передбачено, що до компетенції генерального директора Товариства належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю Товариства, крім питань, що належать до компетенції загальних зборів та наглядової ради Товариства.

Генеральний директор здійснює такі повноваження: вчиняє від імені Товариства усі правочини, укладає та підписує від імені Товариства угоди та договори з юридичними та фізичними особами резидентами та нерезидентами та забезпечує їх виконання. Значні правочини та правочини, щодо вчинення яких є заінтересованість, генеральний директор Товариства має право вчиняти за наявності попереднього рішення відповідного органу Товариства про вчинення такого правочину, наданого згідно цього статуту та чинного законодавства (п. 14.2.16 статуту позивача).

Згідно з п. 14.3 статуту позивача генеральний директор Товариства діє від імені Товариства без довіреності.

З протоколу № 3 від 23.10.2013 позачергових загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К.» м. Луганськ» (позивача) вбачається, що зборами були прийняті такі рішення:

- по питанню 4 порядку денного: надати згоду на внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 04-В-09/22/ЮО, укладеного ПАТ «АВК» з відповідачем 15.10.2009, а саме: змінити строк траншів за лімітом 2, збільшивши його до 365 днів; змінити графік погашення, а саме: погашення кредиту буде здійснюватись щомісячно останні 30 місяців кредитування, починаючи з квітня 2014 року по серпень 2016 року, рівними частинами в сумі по 1 666 666 доларів США, останній платіж в сумі 11 666 686 доларів США буде погашений до 14.09.2016; в день внесення відповідних змін ПрАТ «АВК» повинна бути сплачена комісія за перегляд умов кредитування у розмірі 0,25% від суми 9 999 996 доарів США;

- по питанню 5 порядку денного: уповноважити директора ОСОБА_4 на укладення та підписання від імені Товариства договору про внесення змін до договору застави, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. від 27.09.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 3314 та інших пов'язаних з ним договорів і документів тощо, які (зміни) пов'язані із зміною умов кредитування за Кредитним договором, що зазначені в питанні 4 порядку денного цього протоколу, а також з правом визначити на власний розсуд усі інші істотні умови договору про внесення змін, що не обговорені в питанні 4 порядку денного цього протоколу.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Положеннями ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, а також ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України закріплено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний для цього обсяг повноважень.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що загальні збори є вищим органом акціонерного товариства.

Загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Відповідно до п. 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» № 4 від 25.02.2016, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що загальними зборами акціонерів генерального директора товариства-позивача - ОСОБА_4 уповноважено на визначення на власний розсуд усіх істотних умов договору про внесення змін, що не обговорені в питанні 4 порядку денного цього протоколу.

Відтак, твердження позивача щодо відсутності у генерального директора товариства-позивача обсягу повноважень, необхідного для укладення договору про внесення змін від 24.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4323, зокрема, й в частині укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі, є необґрунтованими.

Крім того, позивачем не наведено жодної норми законодавства або пункту статуту позивача, положення яких вимагають обов'язкового отримання генеральним директором попередньої згоди будь-якого іншого органу товариства-позивача на укладення третейської угоди, або ж встановлюють обмеження його повноважень щодо укладення третейської угоди.

Окрім того, згідно з твердженнями позивача, наведеними у позовній заяві, недійсність третейського застереження, викладеного у п. 9.5 договору застави в редакції п. 3 договору про внесення змін від 24.10.2013, зумовлена також невідповідністю його змісту та форми вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», що полягає в такому.

Згідно з п. 9.5 договору застави в редакції п. 3 договору про внесення змін від 24.10.2013: «… сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України»…», тобто, сторони могли бути ознайомлені із регламентом, який був чинний на момент укладення третейської угоди і саме цей регламент (станом на 24.10.2013) є істотною умовою третейської угоди.

Водночас, як вбачається із регламенту постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», який розміщено у відкритому доступі на сайті цього суду, до нього були внесені зміни згідно з наказом № 1961/5 Міністерства Юстиції України від 30.10.2015, а згодом і згідно з рішенням Президента Всеукраїнської громадської організації «Союз інвесторів України» від 20.04.2016.

Позивач вважає, що оскільки регламент, що є істотною умовою третейської угоди, в редакції чинній на момент укладення третейської угоди втратив свою чинність, а сторони не вносили змін до угоди, то третейською угодою передбачено розгляд справ згідно регламенту третейського суду, який втратив чинність, що є порушенням ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Також позивач вказує, що третейське застереження містить універсальну необмежену умову про підвідомчість усіх спорів, пов'язаних із договором застави, третейському суду, що суперечить положенням ст. 6 Закону України "Про третейські суди".

Поряд з викладеним, позивач вважає, що умова третейського застереження щодо одноособового розгляду спору суддею, призначеним головою обраного третейського суду з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду, не відповідає вимогам ст. 17 Закону України "Про третейські суди", оскільки вказаною статтею передбачена також можливість здійснення розгляду спору колегіально, а можливість формування складу третейського суду сторонами передбачена для вирішення конкретного спору (суди ad hoc).

Проте, з описаним вище погодитися не можна, оскільки наведені доводи позивача спростовуються таким.

Відповідно до ч. ч. 4, 5, 9 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Згідно з ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Оскільки станом на момент укладення третейської угоди (24.10.2013) сторони посилалися на регламент, який був чинний в момент вчинення правочину, з текстом якого відповідно вони були ознайомлені, про що вказує сам позивач, то укладення третейської угоди з посиланням на діючий регламент було правомірним. А подальші зміни, які вносилися до регламенту, є підставою для внесення змін до третейського застереження, а не підставою його недійсності.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Умовами спірного третейського застереженням передбачено, що регламент постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

Формування складу третейського суду в постійно діючому третейському суді здійснюється в порядку, встановленому регламентом третейського суду (ч. 1 ст. 17 Закону України "Про третейські суди").

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 14 регламенту постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" формування складу третейського суду в Третейському суді здійснюється в порядку встановленому цим регламентом або третейською угодою (третейським застереженням). Якщо інше не передбачено третейською угодою справа розглядається третейським суддею одноособово.

Будь-яку справу, що відноситься до підсудності Третейського суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів. Рішення про колегіальний розгляд справи приймається головою Третейського суду.

Таким чином, третейське застереження, викладене у п. 9.5 договору застави в редакції п. 3 договору про внесення змін від 24.10.2013, не суперечить вимогам ст. 17 Закону України "Про третейські суди", а умова щодо одноособового розгляду спору суддею, призначеним головою обраного третейського суду, не є умовою щодо формування складу третейського суду сторонами.

Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Водночас, умовами спірного третейського застереженням передбачено, що у третейському суді підлягають розгляду усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з договору застави чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору.

Отже, визначене спірним третейським застереженням коло спорів, розбіжностей, або вимог, які підлягають розгляду третейським судом стосується виключно договору застави та не суперечить обмеженням підвідомчості третейського суду, встановленим ст. 6 Закону України "Про третейські суди".

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що в момент укладення договору про внесення змін від 24.10.2013 сторонами були додержані вимоги, встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а зміст третейського застереження не суперечить вимогам чинного законодавства.

Підсумовуючи викладене, оскільки підстави для визнання недійсним п. 9.5 договору застави в редакції п. 3 договору про внесення змін від 24.10.2013 відсутні, то в задоволенні позову суд відмовляє з підстав його необґрунтованості.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.12.2016

Суддя О.М. Ярмак