ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"22" грудня 2016 р.Справа № 916/2154/16

За позовом: Першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси

До відповідачів: Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області; Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області;

Громадської організації „Військово-мисливське товариство „Південь
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю „Спортінг

Про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності

Суддя Рога Н.В.
Представники:

Від прокуратури: Риженко М.Ю. на підставі посвідчення, Андрєєв А.П.- згідно посвідчення;

Від позивача (Кабінет Міністрів України): Нероденко М.М.- довіреність №03-39/70 від 06.01.2016р., Соломатіна В.В.- довіреність №03-39/71 від 06.01.2016р.

Від позивача (Міністерство оборони України): Добров Ю.І.- довіреність №220/770/д від 25.12.2015р., Єрмаков А.В. довіреність №220/831/д від 30.12.2015р.

Від позивача (КЕВ м.Одеси): Кривулько М.В.- довіреність №1119 від 14.04.2016р. , Єрємєєва К.С.- довіреність №129 від 21.01.2016р.

Від відповідача (Овідіопольська райдержадміністрація): Амосова О.Ю. - довіреність №01/01-16/110 від 18.01.2016р.

Від відповідача (Новодолинська сільрада): Кушнір Н.В.- довіреність №02-07/239 від 08.08.2016р.

Від відповідача (ГО „Військово-мисливське товариство „Південь): Петруненко В.В.- довіреність від 26.10.2016р.

Від третьої особи: Реус К.В. довіреність від 11.06.2016р.

В засіданні брали участь :

Від прокуратури: Риженко М.Ю. на підставі посвідчення

Від позивача (Кабінет Міністрів України): Соломатіна В.В.- довіреність №03-39/71 від 06.01.2016р.

Від позивача (Міністерство оборони України): Добров Ю.І.- довіреність №220/770/д від 25.12.2015р.

Від позивача (КЕВ м.Одеси): Кривулько М.В.- довіреність №1119 від 14.04.2016р.

Від відповідача (Овідіопольська райдержадміністрація): не з`явився;

Від відповідача (Новодолинська сільрада): Кушнір Н.В. - довіреність №02-07/239 від 08.08.2016р.

Від відповідача (ГО „Військово-мисливське товариство „Південь): не з`явився ;

Від третьої особи: Реус К.В. довіреність від 11.06.2016р.

Суть спору: Перший заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України , Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси (далі-КЕВ м.Одеси) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно , а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , виданого 02.04.2003р. Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Представник прокуратури позов підтримує, наполягає на його задоволенні.

Позивачі Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони України та КЕВ м.Одеси позов першого заступника військового прокурора Південного регіону України підтримують у повному обсязі .

Відповідач - Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду про порушення у справі від 10.08.2016р. до участі у справі у якості третіх осіб на стороні відповідача , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено Громадську організацію (далі-ГО) „Військово-мисливське товариство „Південь та Товариство з обмеженою відповідальністю (далі- ТОВ) „Спортінг. Третя особа - ТОВ „Спортінг вважає позов першого заступника військового прокурора Південного регіону України необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню з мотивів, що викладені у поясненнях по справі. Крім того, зазначена третя особа заявила клопотання про припинення провадження у справі на підставі п.1 та п.2 ч.1 ст.80 ГПК України. В обгрунтування даного клопотання ТОВ „Спортінг зазначило, що даний спір не підлягає розгляду у господарських судах України, адже, позивачами та відповідачем у справі є суб`єкти владних повноважень, а сам спір є публічно-правовим , так як предметом оскарження є розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду та свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Крім того, третя особа зазначила , що 21.10.2013р. господарським судом Одеської області було прийнято рішення по справі №916/2164/13 за позовом заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оброни України до Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- ТОВ „Спортінг, про скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду та визнання права загальнодержавної власності на нерухоме майно „Стрілецький стенд, що знаходиться за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина. Зазначеним рішенням , яке набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено повністю з підстав того, що позивачем не наведено доказів належності спірного майна до загальнодержавної власності . За таких обставин, третя особа вважає, що господарським судом вже розглядався спір між тими ж сторонами , про той самий предмет і з тих же підстав, у зв`язку з чим повторний розгляд такої справи є неможливим.

Представники прокуратури та позивачів - Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, проти задоволення клопотання третьої особи ТОВ „Спортінг щодо припинення провадження у справі заперечують, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. При цьому, представники зазначили, що спір , що розглядається у справі №916/2154/16 не є публічно-правовим незалежно від складу учасників судового процесу, а склад сторін у справі №916/2164/13 відрізняється від складу сторін у справі №916/2154/16, що унеможливлює припинення провадження у справі. Крім того, у даних справах відрізняється предмет .

Представник ГО „Військово-мисливське товариство „Південь проти задоволення клопотання ТОВ „Спортінг щодо припинення провадження у справі не заперечує.

Розглянув клопотання ТОВ „Спортінг щодо припинення провадження у справі суд доходить висновку про відмову у його задоволенні з урахуванням такого: відповідно до п.1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. ТОВ „Спортінг в обгрунтування застосування судом п.1 ч.1 ст.80 ГПК України посилається на те, що даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду у судах адміністративної юрисдикції. Але, з таким висновком ТОВ „Спортінг погодитися не можна, адже, відповідно до п. 1 ч.2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін „суб`єкт владних повноважень позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст. 3 КАС). Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р. „Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам (із змінами та доповненнями) до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах: а) про оскарження нормативно-правових актів, ухвалених суб`єктом владних повноважень, яким останній зобов`язує суб`єкта господарювання вчинити певні дії, утриматись від вчинення певних дій або нести відповідальність; б) про оскарження суб`єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, іншого суб`єкта владних повноважень, їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов`язані з відносинами, у сфері господарювання; в) між суб`єктами владних повноважень з приводу їхньої компетенції у сфері управління; г) з приводу укладання та виконання адміністративних договорів; д) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом. Інші справи за участю господарюючих суб`єктів та суб`єктів владних повноважень не мають ознак справ адміністративної юрисдикції і повинні розглядатися господарськими судами на загальних підставах. До таких справ належать усі справи у спорах про право, що виникають з відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства.

Слід зауважити, що у зв`язку із прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта (акта, який передбачає конкретні приписи, зверненні до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їх виконання) виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Оскаржуване розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду, згідно з яким за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України визнано право власності на будівлі та споруди , є ненормативним актом органу місцевого самоврядування , на підставі якого у подальшому було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно , а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані вул..Крупської 2-д. Отже, даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду у господарських судах України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами , про той же предмет і з тих же підстав. На думку суду, справа №916/2154/16 відрізняється від справи №916/2164/13 як суб`єктним складом , так і предметом спору, адже, у даному випадку розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду оспорюється у взаємозв`язку із оскарженням Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Новодолинської сільської ради 02.04.2003р. на підставі зазначеного розпорядження. У справі ж №916/2164/13 зазначене розпорядження оспорювалося у зв`язку із позовної вимогою про визнання права загальнодержавної власності на нерухоме майно стрілецького стенду.

При цьому, слід зауважити, що самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов`язки сторін таких правовідносин (у зв`язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

За таких обставин, на думку суду, відсутні підстави для припинення провадження у справі №916/2154/16 на підставі п.2 ч.1 ст.80 ГПК України .

22 серпня 2016р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 про залучення її до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивачів. 21 вересня 2016р. до суду надійшли пояснення щодо заяви від 22.08.2016р. про залучення ОСОБА_1 до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивачів, у яких заявник обґрунтовує свою позицію щодо наявності підстав для залучення її до участі у справі. Зокрема, ОСОБА_1 зазначила, що вона є колишнім працівником Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, правонаступником якого є ГО „Військово-мисливське товариство „Південь. Крім того, вона зареєстрована у гуртожитку „Стрілкового стенду, у зв`язку з чим наявні правовідносини між нею та ТОВ „Спортінг, яке на даний час є власником комплексу „стрілецький стенд .

06 вересня 2016р. до суду надійшла заява ОСОБА_2 про залучення її до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивачів. У подальшому, 20.09.2016р. до суду знов надійшла заява ОСОБА_2 про залучення її до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивачів. В обгрунтування зазначеної заяви ОСОБА_2 посилається на те, що судове рішення у даній справі може вплинути на її житлові права, у зв`язку з тим, що вона мешкає у гуртожитку, що розташований на території комплексу „стрілецький стенд, та є його складовою частиною.

07 жовтня 2016р. до суду надійшло спільне клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про залучення їх до участі у справі у якості третіх осіб на стороні позивачів.

Представники прокуратури та позивачів проти залучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі у справі у якості третіх осіб на стороні позивачів не заперечують. Представники відповідачів залишили питання щодо залучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі у справі у якості третіх осіб на стороні позивачів на розсуд суду. Представник третьої особи ТОВ „Спортінг проти залучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі у справі у якості третіх осіб на стороні позивачів заперечує, посилаючись на те, що рішення у даній справі жодним чином не вплине на права та обов`язки цих осіб щодо будь-якої із сторін у справі. При цьому, представник третьої особи зазначив, що ТОВ „Спортінг у даній справі не є стороною позивачем або відповідачем.

Розглянув клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо залучення їх до участі у справі у якості третіх осіб на стороні позивачів, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, адже, відповідно до ст..27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї з сторін. З матеріалів справи не вбачається та заявниками не доведено належними та допустимими доказами , що рішення суду у даній справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї з сторін. ТОВ „Спортінг у даній справі не є стороною позивачем або відповідачем, а залучено судом до участі у справі лише як третя особа без самостійних вимог на предмет спору, у зв`язку з чим наявність у даний час правовідносин між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ „Спортінг не можу бути підставою для залучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі у справі у якості третіх осіб на стороні позивачів.

Ухвалою суду від 06.09.2016р. залучено до участі у справі у якості іншого відповідача Новодолинську сільську раду Овідіопольського району Одеської області . Зазначений відповідач позов першого заступника військового прокурора Південного регіону України визнає у повному обсязі з мотивів , викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 27.10.2016р. змінено процесуальний статус третьої особи у справі - ГО „Військово-мисливське товариство „Південь та залучено її до участі у справі у якості іншого відповідача. Відповідач - ГО „Військово-мисливське товариство „Південь проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву та поясненнях по справі.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, сторін у справі та третьої особи , суд встановив:

Розпорядженням Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду визнано право власності за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на будівлі та споруди стрілецького стенду, які перебувають на балансі вказаного товариства і знаходяться в с.Нова Долина Овідіопольського району, згідно переліку, що є додатком до розпорядження, а саме: адмінбудівля загальною площею 329,5 кв.м, (літ. А,а,а-1); вбиральня загальною площею 4,80 кв.м (літ.В); генераторна загальною площею 33,50 кв.м (літ.Г); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Д); спортзал загальною площею 170,90 кв.м (літ.Е); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Ж); санвузол загальною площею 3,70 кв.м (літ.З); готель загальною площею 590,60 кв.м (літ. Л,л,л, Щ,щ,щ); будівля охорони загальною площею 13,10 кв.м (літ.О); складське приміщення загальною площею 374,00 кв.м (літ.П); майстерня загальною площею 290,00 кв.м (літ.Р); бойлерна загальною площею 18,20 кв.м (літ. С); побутові приміщення загальною площею 30,00 кв.м (літ.Т.т); спорудження у кількості 21 шт. (літ.1-21). Пунктом 2 розпорядження Овідіопольське РБТІ зобов`язано підготувати правоустановчі документи на вищевказані будівлі та споруди стрілецького стенду згідно чинного законодавства.

Згідно преамбули розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 воно прийнято на підставі ст..ст. 6,20,39,41 Закону України „Про місцеві державні адміністрації, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, листа Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України , та наданих документів.

02 квітня 2003р. виконкомом Новодолинської сільської ради видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на праві колективної власності належать нежитлова будівля, будівлі та споруди стрілецького стенду , розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , буд..2-д. Підставою для оформлення даного Свідоцтва є розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 та перелік.

Перший заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України , Міністерства оборони України , КЕВ м.Одеси просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02.04.2003р., посилаючись на те , що відповідно до ст..1 Закону України „Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування , розташованих на території України, є державною власністю України. Згідно з п.п.1,3 постанови Верховної ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР , тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є державною власністю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР , прийнятою на виконання постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 р. "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. При цьому, міністерства, зазначені у додатку мали прийняти до 15 січня 1995 р. до сфери управління майно згідно з порядком , передбаченим постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд", з наступним повідомленням органів державної статистики, податкових і фінансових органів. Зокрема, на Міністерство оборони України покладено управління майном підприємств, організацій та об`єктів Міноборони колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військо-мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

Згідно Наказу голови Центральної ради товариства військових мисливців та рибалок України від 27 жовтня 2000р. №80 „Про проведення інвентаризації та передачу майна товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України звернулось до Вищого арбітражного суду України з позовною заявою до Кабінету Міністрів України про визнання недійсною постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР в частині покладання на Міністерство оборони України функцій з управління майном підприємств , організацій та майном колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР. Постановою Президії Вищого арбітражного суду України від 21.07.2000р. у позові відмовлено. За таких обставин, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та постанови Президії Вищого арбітражного суду України від 21.07.2000р. начальнику Головку Міністерства оборони України доручено провести інвентаризацію та прийом до управління міністерства оборони України підприємств , організацій та майном колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР. У зв`язку з цим наказано заступнику голови Центральної ради , головам регіональних міських Рад , керівникам підприємств товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України , зокрема, до 15.12.2000р. здійснити звірку актів інвентаризації та передати майно, що перелічене в Переліку майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, управління яких покладається на міністерства згідно додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 до сфери управління Міністерства оборони України.

Наказом начальника квартирно-експлуатаційного управління Південного оперативного командування №86 від 25.12.2000р., на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18, постанови Президії Вищого арбітражного суду України від 21.07.2000р., розпорядження начальника розквартирування військ і капітального будівництва ЗС начальника Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва ЗС України від 25.10.2000р. №12р, наказу начальника Головного КЕУ Міністерства оборони України від 31.10.2000р. №137, у зв`язку із проведенням інвентаризації майна товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України, яке розташоване на території Південного військового округу, наказано взяти на облік Одеській КЕЧ району, зокрема, стрілецький стенд (7-й км Овідіопольської дороги).

Перший заступник військового прокурора Південного регіону України зазначає, що відповідно до ч.2 ст.3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст..2 зазначеного Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України .

Згідно п.3 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 р. N 1282, військові містечка, інше нерухоме і рухоме військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, можуть передаватися безоплатно у комунальну власність у разі невключення до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню. Відповідно до п.4 Порядку передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів: військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); та за рішенням Міністерства оборони щодо іншого окремого індивідуально визначеного (рухоме) майна.. Пунктом 10 Порядку передбачено, що військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Перший заступник військового прокурора Південного регіону України зазначає, що будь-яких рішень щодо вилучення і передачі державного (військового) нерухомого майна стрілецького стенду Кабінетом міністрів України або Міністерством оборони України не приймалося, відтак , дотепер зазначене нерухоме майно є державним майном та має статус військового майна.

Перший заступник військового прокурора Південного регіону України також зазначає, що відповідно до ст..6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Будь-яких рішень щодо відчуження державного (військового) нерухомого майна стрілецького стенду Кабінетом міністрів України або Міністерством оборони України не приймалося.

За таких обставин, перший заступник військового прокурора Південного регіону України вважає, що у даному випадку спірне майно- будівлі та споруди стрілецького стенду , розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , буд..2-д, вибуло з володіння, користування та розпорядження держави незаконно, з порушенням ст..41 Конституції України, ст..ст.316, 317, 321 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування подачі позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України та КЕВ м.Одеси перший заступник військового прокурора Південного регіону України зазначив, що згідно з п.2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З урахуванням того, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, який , зокрема, визначає об`єкти управління державної власності стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з функцій управління якими передаються іншим суб`єктам управління, виконує відповідно до законів інші функції з управління об`єктами державної власності, вирішує питання щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном ; Міністерство оборони України відповідно до Закону України „Про правовий статус майна у Збройних Силах України здійснює облік, використання та відчуження військового майна через уповноважені кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання тощо, перший заступник військового прокурора Південного регіону України вважає, що незаконне відчуження об`єктів нерухомого майна „стрілецького стенду безпосередньо порушує права держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України як органів державної влади , що наділені повноваженнями здійснювати управління нерухомим військовим майном.

При цьому, перший заступник військового прокурора Південного регіону України зазначив, що у зв`язку із відмовою Південної регіональної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України від проведення інвентаризації майна товариства та подальшого складання та підписання актів прийому-передачі майна, Одеська КЕЧ району (КЕВ м.Одеси) не мала змоги виконати наказ начальника КЕУ Південного оперативного командування від 12.12.2000р. №86 „Про прийняття на облік майна товариства військових мисливців та рибалок, адже фактично нерухоме майно „стрілецького стенду не було передано Одеській КЕЧ району (КЕВ м.Одеси) . За таких обставин, КЕВ м.Одеси не має можливості виконати вимоги Положення про порядок обліку, зберігання , списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 04.08.2000р. , та належним чином здійснювати облік цього майна. Зазначене, на думку першого заступника військового прокурора Південного регіону України, порушує права та охоронювані законом інтереси КЕВ м.Одеси.

Позивач- Кабінет Міністрів України повністю підтримує позов першого заступника військового прокурора Південного регіону України та зазначає, що відповідно до ст..1 Закону України „Про управління об`єктами державної власності управління об`єктами державної власності здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами , іншими суб`єктами , визначеними цим законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням , користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно зі ст..2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом. Відповідно до ч.2 зазначеної статті Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Крім того, відповідно до ст..6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

За таких обставин, позивач вважає, що розпорядженням Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду порушено права та охоронювані законом інтереси Кабінету Міністрів України.

При цьому, представник позивача зазначив, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів Кабінет Міністрів дізнався лише у 2016 році, і за дорученням Уряду від 29.03.2016р. №4833/0/2-16 питання щодо можливості пред`явлення судового позову про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації №126 від 26.02.2003р. в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України було опрацьовано та повідомлено Міністерство юстиції України про підтримку позиції військової прокуратури південного регіону України.

Позивач- Міністерство оборони України повністю підтримує позов першого заступника військового прокурора Південного регіону України та зазначає, що відповідно до ст..14 Закону України „Про Збройні Сили України майно, закріплене за військовими частинами , військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України , є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління . Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом. Згідно зі ст..2 зазначеного Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України. За приписами ст..6 Закону відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Позивач зазначає, що ані Кабінетом Міністрів України, ані Міністерством оборони України не приймалося рішень щодо відчуження спірного майна, у зв`язку з чим позивач вважає, що будівлі та споруди стрілецького стенду , розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , буд..2-д, є державною власністю .

Позивач також зазначив, що Південна регіональна організація Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України відмовилась від виконання постанови Верховного Суду України від 18.11.2003р. у справі №18/235, у якій зазначено, що з урахуванням постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР і постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР саме на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено повноваження органу управління спірним майном.

Позивач вважає, що цілісний майновий комплекс „стрілецький стенд у с. Нова Долина Овідіопольського району Одеської області , на даний час знаходиться у власності сторонніх осіб , у зв`язку з чим, з метою захисту порушених прав та інтересів держави, Міністерство оборони України є позивачем у даній справі. Існування оспорюваного розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.04.2003р. перешкоджає поверненню державі спірного нерухомого майна , порушує майнові права останньої, тоді як відповідно до ч.1, 4 ст.41 Конституції України , ст..321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні , крім випадків і в порядку, встановлених законом; кожен має право володіти , користуватись і розпоряджатись своєю власністю.

Позивач також зазначив, що за приписами ст..21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевої влади або самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права і інтереси. Тобто, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства і визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Крім того, Міністерство оборони України зазначило, що наявне рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2002р. у справі №18/3753а , яким , зокрема, зобов`язано товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України майно, у тому числі 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. Рішення набрало законної сили . На виконання зазначеного рішення судом було видано відповідні накази , які знаходяться на виконанні відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві, та до цього часу не виконані, що є порушенням ст..124 Конституції України , згідно якої судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Міністерство оборони України заперечує проти застосування судом строків позовної давності , посилаючись на те, що у постанові від 08.06.2016р. у справі №6-3089цс15 Верховний Суд України серед іншого зазначив, що положеннями ст..268 Цивільного кодексу України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, у п.4 ч.1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового актів органу державної влади , органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування , яким порушено його право власності або інше речове право , позовна давність не поширюється. За таких обставин, позивач вважає, що на час пред`явлення позову першим заступником військового прокурора Південного регіону України (09.08.2016р.) не був пропущений трирічний строк позовної давності від дня , коли позивачу Кабінету Міністрів України стало відомо про оскаржуваний правовий акт - розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 , та можливе порушення ним інтересів держави.

Позивач - КЕВ м.Одеси повністю підтримує позицію першого заступника військового прокурора Південного регіону України та інших позивачів у справі, та зазначив, що у зв`язку із знаходженням спірного майна станом на даний час у власності третіх осіб, КЕВ м.Одеси не має змоги поставити нерухоме майно- будівлі та споруди стрілецького стенду , розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , буд..2-д на облік, що є порушенням Положення про порядок обліку, зберігання , списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 04.08.2000р.

Відповідач - Овідіопольська райдержадміністрація Одеської області проти позову заперечує, посилаючись на те, що розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду було видано на підставі ст..ст. 6,20,39,41 Закону України „Про місцеві державні адміністрації , Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно , затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, листа Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України , та наданих документів. Але, в архівному відділі Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області зберігається лише оригінал самого розпорядження , інші документи на зберіганні відсутні .

Відповідач також зазначив, що згідно розділу У Статуту Південної регіональної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, зареєстрованого управлінням юстиції в Одеській області 14.03.2000р., діючого на момент прийняття спірного розпорядження, власником майна (також у разі придбання його гарнізонними організаціями, підприємствами та господарствами) є Південна регіональна організація в цілому .
При цьому, згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2015р. у справі №1570/6441/2012 для підтвердження існування у Південної регіональної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України права власності на „стрілецький стенд достатньо було надати до Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області для прийняття розпорядження про визнання права власності виписку з балансу та статутні документи. Крім того, відповідач зазначив, що у цій постанові суду зазначено, що державний акт на право постійного користування землею ІІ-ОД №004786 від 30.07.1998р. виданий Овідіопольською райдержадміністрацією під розміщення „стрілецького стенду саме Південній регіональній організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України , а не Міністерству оборони України. Зазначене, на думку відповідача, також підтверджує існування у Південної регіональної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України права власності на „стрілецький стенд .

Відповідач також зазначив, що оспорюване розпорядження було видано до набрання законної сили постанови Верховного суду України від 18.11.2003р. у справі №18/235, у зв`язку з чим Овідіопольська райдержадміністрація Одеської області не могла застосувати зазначену постанову суду .

Відповідач Новодолинська сільська рада проти позову першого заступника військового прокурора Південного регіону України не заперечує та зазначає, що оформлення права власності Південної регіональної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на нерухоме майно - будівлі та споруди стрілецького стенду , розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , буд..2-д, проводилося виконкомом Новодолинської сільської ради шляхом видачі свідоцтва про право власності на підставі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду, без прийняття відповідного рішення виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради, чим було порушено п.8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно , затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002р. за №157/6445. Зазначене розпорядження було єдиним документом, що був наданий для видачі свідоцтва про право власності від 02.04.2003р. При цьому, архів не містить ані заяви Південної регіональної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України щодо оформлення свідоцтва, ані матеріалів технічної інвентаризації , ані будь-яких інших документів, які б підтвердили право власності цієї організації на будівлі та споруди „стрілецького стенду. За таких обставин, відповідач вважає, що виконкомом Новодолинської сільської ради було порушено п.8.1 та п.8.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно в частині особливостей оформлення права власності на нерухоме майно , та ч.6 ст.59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні в частині одноособового прийняття головою Новодолинської сільської ради рішення про видачу колегіальним органом виконкомом сільської ради свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Крім того, відповідач зазначив, що п.2 оспорюваного розпорядження Овідіопольське РБТІ зобов`язано було підготувати правоустановчі документи на вищевказані будівлі та споруди стрілецького стенду згідно чинного законодавства.

Відповідач також зазначає, що згідно зі ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевої влади або самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права і інтереси. На думку відповідача, розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду не відповідає вимогам чинного на дату його прийняття законодавства та було прийнято з перевищенням повноважень, у зв`язку з чим видане на підставі цього розпорядження свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02.04.2003р. є недійсним.

Відповідач ГО „Військово-мисливське товариство „Південь проти позову заперечує, посилаючись на те, що рішенням господарського суду Одеської області від 21.10.2013р. у справі №916/2164/13 яке набрало законної сили , було встановлено факти щодо відсутності правових підстав для скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 з мотивів, викладених у позові прокурора, та щодо відсутності правових підстав для визнання права власності держави в особі Міністерства оборони України на нерухоме майно „стрілецького стенду. Зазначені факти, на думку відповідача, не підлягають доведенню при розгляді господарської справи №916/ 2154/16. При цьому, відповідач зазначив ,що органами військової прокуратури рішення господарського суду Одеської області від 21.10.2013р. у справі №916/2164/13 не оскаржувалося.

Відповідач також зауважив, що нерухоме майно „стрілецького стенду, право власності на яке визнано розпорядженням Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126, як об`єкт цивільних прав, визначено індивідуальними ознаками, а саме: адресою- Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , буд..2-д, та складом об`єкта нерухомості, що визначений у додатку до зазначеного розпорядження у вигляді переліку будівель та споруд, їх загальної площі, року побудови. Натомість, у додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР значиться лише , крім іншого, „три стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. Будь-якої інформації щодо індивідуальних ознак цього нерухомого майна , як об`єктів цивільних прав, зазначена постанова не містить, у зв`язку з чим, на думку відповідача, відсутні достатні підстави вважати, що спірне майно входить до переліку майна, визначеного у зазначеній постанові Кабінету Міністрів України.

На думку ГО „Військово-мисливське товариство „Південь , також не доведеним є також факт того, що спірне нерухоме майно має статус військового майна, адже, відповідно до положень Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України обов`язковими умовами набуття майном статусу військового є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного правового акту щодо забезпечення Збройних Сил України таким майном; настання моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України; це майно повинно відповідати умовам використання за його цільовим та функціональним призначенням ; майно повинно перебувати на бухгалтерському обліку. Спірне майно, на думку відповідача, не відповідає жодній з наведених ознак військового майна.

При цьому, відповідач вважає, що посилання першого заступника військового прокурора Південного регіону України у якості обгрунтування позову на постанову Верховного Суду України від 18.11.2003р. у справі №18/235 є безпідставним, адже, ГО „Військово-мисливське товариство „Південь не була стороною у даній справі; постановою не було вирішено питання власності на нерухоме майно стрілецького стенду, розташованого за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , буд..2-д, а застосування у постанові визначення нерухомого майна як „..., 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу , на думку відповідача, не відповідає принципу юридичної визначеності та не означає, що спірне нерухоме майно , право власності на яке визнано розпорядженням Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126, входить до цього переліку майна. Крім того, зазначена постанова судом була прийнята після прийняття Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області розпорядження №126 від 26.02.2003р. і не вирішувала питання законності цього акту, у зв`язку з чим, на думку відповідача, в силу ст.58 Конституції України не має зворотної дії у часі.

Відповідач також вважає, що майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташоване на території України, не є об`єктом управління державної власності з боку Кабінету Міністрів України та інших суб`єктів управління державної власності, визначених ст..4 Закону України „Про управління об`єктами державної власності у контексті реалізації Кабінетом Міністрів України та іншими суб`єктами управління державної власності права державної власності через систему організаційно-господарських повноважень, в яких ці органи є суб`єктами , наділеними господарською компетенцією , як то передбачено положеннями цього Закону та ст.ст.8,22 Господарського кодексу України .

Відповідач вважає, що нерухоме майно „стрілецького стенду набуте Південною регіональною організацією Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України за рахунок власних коштів, у тому числі членських внесків громадян, без залучення будь-яких бюджетних асигнувань колишнього СРСР, а відтак- не може бути державним майном , що підтверджується довідкою фінансово-економічного управління Південного оперативного командування Збройних Сил України , наданою з метою реєстрації права власності Товариства , у тому числі на спірні об`єкти, а також рішенням Спеціальної контрольної комісії Верховної Ради України з питань приватизації від 13.05.2003р. При цьому, ГО „Військово-мисливське товариство „Південь вважає , що держава, в особі Міністерства оборони України, вчиняє „захоплення у відверто рейдерський спосіб належних Товариству військових мисливців та рибалок об`єктів нерухомості, а звернення Товариства до місцевого органу виконавчої влади задля прийняття оспорюваного розпорядження є нічим іншим, як гарантованим ст.19 Цивільного кодексу України способом самозахисту громадської організації свого права власності від протиправних дій та бездіяльності держави у нормативному врегульовані правового режиму майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР. Саме ж оспорювань розпорядження, на думку відповідача, є лише актом формального юридичного визнання з боку держави первісного права власності громадської організації на спірне нерухоме майно задля належної державної реєстрації цього права.

Крім того, відповідач зазначив, що Конституційний Суд України у п.5 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009р. №7-рп/2009 серед іншого зазначив про неприпустимість скасування рішень органів місцевого самоврядування , якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів , і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх припинення. Це є „гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування , які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, є актами одноразового застосування , вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.

Відповідач також зазначив, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу). При цьому, згідно ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням матеріалів справи, а також з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, на думку ГО „Військово-мисливське товариство „Південь , строк позовної давності на оскарження розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 державою в особі відповідних уповноважених державою органів був пропущений ще 26.02.2006р. При цьому, про існування зазначеного розпорядження та можливе порушення внаслідок його прийняття інтересів держави органи військової прокуратури довідалися у 2012р. під час звернення гр.гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та інших, а також навесні 2013р. під час проведення прокурорської перевірки. Крім того, відповідач вважає ,що здійснюючи прокурорський нагляд у військових формуваннях згідно компетенції, визначеної Генеральним прокурором України, органи військової прокуратури, встановивши , що фактично не виконані наказ начальника КЕУ Південного оперативного командування від 12.12.2000р. №86 „Про прийняття на облік майна товариства військових мисливців та рибалок, розпорядження начальника розквартирування військ і капітального будівництва ЗС начальника Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва ЗС України від 25.10.2000р. №12р, наказ начальника Головного КЕУ Міністерства оборони України від 31.10.2000р. №137 у частині передачі спірного майна , об`єктивно мали можливість своєчасно довідатися про існування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 та оскаржити його.

З урахуванням зазначеного , ГО „Військово-мисливське товариство „Південь заявила про застосування судом строків позовної давності , у зв`язку з чим, на думку відповідача, наявні підстави для відмови у задоволенні позову .

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ „Спортінг повністю підтримує заперечення на позов , надані ГО „Військово-мисливське товариство „Південь , вважає позов першого заступника військового прокурора Південного регіону України необгрунтованим , безпідставним та таким , що не підлягає задоволенню.

Розглянув матеріали справи, на підставі норм законодавства України, суд доходить до такого висновку:

Відповідно до ст.23 Закону України „Про прокуратуру представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Як зазначено в п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), поняття „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, що міститься в частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Відповідно до п. 2 резолютивної частини зазначеного Рішення Конституційного Суду України під поняттям „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, зазначеним у частині другій ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно зі ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

За приписами ст.1 Закону України „Про управління об`єктами державної власності управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності , визначає порядок здійснення контролю за виконанням функцій з управління об`єктами державної власності; проведення інвентаризації об`єктів державної власності; відчуження та списання об`єктів державної власності; забезпечує контроль за ефективністю управління об`єктами державної власності; виконує відповідно до законів інші функції з управління об`єктами державної власності ( ст.5 Закону).

Відповідно до ст.1 Закону України „Про Кабінет Міністрів України Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. До основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема, здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю. За приписами ст..20 зазначеного Закону Кабінет Міністрів України у сфері економіки та фінансів , зокрема, здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання.

Згідно зі ст.2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Відповідно до ст..6 зазначеного Закону відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Міністерство оборони України відповідно до ст. 3 Закону України „Про Збройні Сили України, Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 406/2011 , є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. При цьому, Міністерство , зокрема, веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони України; затверджує порядок списання військового майна; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

За приписами ст.4 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо. У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання.

Виходячи з зазначених вище норм законодавства та матеріалів справи, на думку суду, перший заступник військового прокурора Південного регіону України правомірно звернувся до суду за захистом інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України , Міністерства оборони України , КЕВ м.Одеси.

Акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації-позивача у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.02.2003р. головою Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області було прийнято розпорядження №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду, яким визнано право власності за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на будівлі та споруди стрілецького стенду, які перебувають на балансі вказаного товариства і знаходяться в с.Нова Долина Овідіопольського району , згідно переліку, що є додатком до розпорядження , а саме: адмінбудівля загальною площею 329,5 кв.м, (літ. А,а,а-1); вбиральня загальною площею 4,80 кв.м (літ.В); генераторна загальною площею 33,50 кв.м (літ.Г); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Д); спортзал загальною площею 170,90 кв.м (літ.Е); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Ж); санвузол загальною площею 3,70 кв.м (літ.З); готель загальною площею 590,60 кв.м (літ. Л,л,л, Щ,щ,щ); будівля охорони загальною площею 13,10 кв.м (літ.О); складське приміщення загальною площею 374,00 кв.м (літ.П); майстерня загальною площею 290,00 кв.м (літ.Р); бойлерна загальною площею 18,20 кв.м (літ. С); побутові приміщення загальною площею 30,00 кв.м (літ.Т.т); спорудження у кількості 21 шт. (літ.1-21). Пунктом 2 розпорядження Овідіопольське РБТІ зобов`язано підготувати правоустановчі документи на вищевказані будівлі та споруди стрілецького стенду згідно чинного законодавства.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року N 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Відповідно до ст.1 Закону України „Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України (№1540-ХІІ від 10.09.1991р.) майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування , розташованих на території України, є державною власністю України. Згідно з п.п.1,3 постанови Верховної ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є державною власністю.

Отже, будівлі та споруди стрілецького стенду, що були побудовані у період з 1970- 1986 р,р., були майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР , прийнятою на виконання постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 р. "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. При цьому, міністерства, зазначені у додатку мали прийняти до 15 січня 1995 р. до сфери управління майно згідно з порядком , передбаченим постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд" , з наступним повідомленням органів державної статистики, податкових і фінансових органів. Зокрема, на Міністерство оборони України покладено управління майном підприємств, організацій та об`єктів Міноборони колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

Згідно Наказу голови Центральної ради товариства військових мисливців та рибалок України від 27 жовтня 2000р. №80 „Про проведення інвентаризації та передачу майна товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України звернулось до Вищого арбітражного суду України з позовною заявою до Кабінету Міністрів України про визнання недійсною постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР в частині покладання на Міністерство оборони України функцій з управління майном підприємств, організацій та майном колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР. Постановою Президії Вищого арбітражного суду України від 21.07.2000р. у позові відмовлено. За таких обставин, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та постанови Президії Вищого арбітражного суду України від 21.07.2000р. начальнику ГоловКЕУ Міністерства оборони України доручено провести інвентаризацію та прийом до управління Міністерства оборони України підприємств , організацій та майном колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР. У зв`язку з цим наказано заступнику голови Центральної ради , головам регіональних міських Рад , керівникам підприємств товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України , зокрема, до 15.12.2000р. здійснити звірку актів інвентаризації та передати майно, що перелічене в Переліку майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, управління яких покладається на міністерства згідно додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 до сфери управління Міністерства оборони України.

Наказом начальника квартирно-експлуатаційного управління Південного оперативного командування №86 від 25.12.2000р., на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18, постанови Президії Вищого арбітражного суду України від 21.07.2000р., розпорядження начальника розквартирування військ і капітального будівництва ЗС начальника Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва ЗС України від 25.10.2000р. №12р, наказу начальника Головного КЕУ Міністерства оборони України від 31.10.2000р. №137 , у зв`язку із проведенням інвентаризації майна товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України, яке розташоване на території Південного військового округу, наказано взяти на облік Одеській КЕЧ району , зокрема, стрілецький стенд (7-й км Овідіопольської дороги).

Слід також звернути увагу на наявність постанови Верховного Суду України від 18.11.2003р. у справі №18/235, якою залишено без змін рішення господарського суду м.Києва від 05.12.2002р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2003р., якими зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути на користь Міністерства оборони України майно, а саме: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. У зазначеній постанові Верховного Суду України також встановлено, що з урахуванням постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР і постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995р. №18 „Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР саме на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено повноваження органу управління спірним майном.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст..2 зазначеного Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України .

Згідно п.3 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 р. N 1282, військові містечка, інше нерухоме і рухоме військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, можуть передаватися безоплатно у комунальну власність у разі невключення до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню. Відповідно до п.4 Порядку передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів: військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); та за рішенням Міністерства оборони щодо іншого окремого індивідуально визначеного (рухоме) майна.. Пунктом 10 Порядку передбачено, що військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Відповідно до ст..6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

За матеріалами справи, будь-яких рішень щодо відчуження державного (військового) нерухомого майна стрілецького стенду військово-мисливського товариства Одеського військового округу Кабінетом міністрів України або Міністерством оборони України не приймалося.

Згідно ст.326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади . Управління майном, що є у державній власності здійснюється державними органами. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.386 Цивільного кодексу України власник має право на захист права власності . При цьому, відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст..14 Закону України „Про Збройні Сили України майно, закріплене за військовими частинами , військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України , є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління .

За таких обставин, виходячи з аналізу зазначених правових норм та матеріалів справи, комплекс будівель та споруд стрілецького стенду , розташованй в с.Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області, будівлі та споруди якого були побудовані у період з 1970- 1986 р,р., є державною власністю, розпорядження якою було здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 26.02.2003р. з перевищенням своїх повноважень.

Крім того, слід зауважити, що згідно преамбули розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 воно прийнято на підставі ст..ст. 6,20,39,41 Закону України „Про місцеві державні адміністрації , Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно , затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, листа Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України , та наданих документів. При цьому, згідно наданих Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області до матеріалів справи документів, у своїй заяві на імя голови Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області, що була отримана 11.02.2003р., голова Ради Південної регіональної організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України не ставив питання щодо визнання за Товариством права власності на об`єкти нерухомості, а просив „ у зв`язку з необхідністю продажу видати свідоцтво про право власності на комплекс будівель та споруд стрілецького стенду , розташований в с.Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області , без зазначення конкретної адреси цього об`єкту та переліку майна, яке до нього входить. Додатком до цієї заяви була лише копія технічного паспорту . Доказів того, що до Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України надавалися ще якісь документи, зокрема Статут організації, матеріали справи не містять.

Слід також зауважити, що і зазначення у Статуті юридичної особи про наявність у неї права власності на будь-яке майно або знаходження цього майна на балансі юридичної особи ще не є належним та допустимим доказом того, що зазначена юридична особа дійсно є власником цього майна, адже, баланс підприємства це лише форма бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов`язань на конкретну дату.

За приписами ст..21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевої влади або самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права і інтереси.

З урахуванням зазначеного, на думку суду, позовна вимога щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги першого заступника військового прокурора Південного регіону України про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду , що розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , 2-д, виданого 02.04.2003р. виконкомом Новодолинської сільської ради Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, то, на думку суду, зазначена вимога також підлягає задоволенню, адже, по перше, зазначене свідоцтво, видане виконкомом Новодолинської сільської ради з посиланням у якості підстави видачі на розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 та перелік. По-друге, як зазначено в ході розгляду справи представником Новодолинської сільської ради , зазначене розпорядження було єдиним документом, наданим Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України з метою отримання даного свідоцтва. Архів Новодолинської сільської ради, виконавчого комітету Новодолинської сільської ради, не містить ані заяви, ані матеріалів технічної інвентаризації, ані будь-яких інших документів, які б підтвердили склад нерухомого майна, його технічні характеристики, право власності цієї організації на будівлі та споруди „стрілецького стенду.

Відповідно до п.6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно , затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002р. за №157/6445 ( у редакції, чинній на час видачі свідоцтва ) оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності: а) місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування:

- фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію;

- власникам спільних будівель, які на законних підставах зробили перебудову, прибудову, унаслідок чого змінилися належні їм частки. У разі, якщо співвласники не згодні змінити частки добровільно, це питання вирішується в судовому порядку;

- членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об`єднання, які повністю внесли свої пайові внески;

- юридичним особам у разі внесення до статутного фонду об`єктів нерухомого майна їх засновниками;

- фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) підприємства, об`єднання, організації отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно підприємства, об`єднання, організації, що ліквідовується;

- фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників підприємства і за рішенням засновників (власників) отримали у власність об`єкт нерухомого майна, переданий їм за актом приймання-передавання;

- інвесторам, які у встановленому законодавством України порядку отримали у власність об`єкти нерухомого майна або його частини, побудовані за їх кошти, за наявності відповідного рішення місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, акта приймання-передавання об`єкта (частини) інвестору;

- реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об`єкти нерухомого майна з представленням рішень комісій з реабілітації про повернення цього майна;

- у разі виділення окремого будинку зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше будинків (будівель);

- фізичним та юридичним особам при представленні договору про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, акта про прийняття об`єкта в експлуатацію та акта приймання-передавання цього об`єкта;

- фізичним та юридичним особам на об`єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені із житлових у нежитлові і навпаки, при наданні рішення відповідного органу;

- фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна.

Виходячи із зазначеного переліку, єдиною можливою підставою для видачі свідоцтва був пункт щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності органом місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна. Таким документом, у даному випадку , на думку виконкому Новодолинської сільської ради мабуть було розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126.

При цьому, згідно п. 6.2. цього Положення підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів відповідно до законодавства проводити БТІ, про що і було зазначено в розпорядженні Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126.

Окрему увагу, на думку суду, слід звернути на деякі висловлювання ГО „Військово-мисливське товариство „Південь, зокрема, щодо того , що „держава, в особі Міністерства оборони України, вчиняє захоплення у відверто рейдерський спосіб належних Товариству військових мисливців та рибалок об`єктів нерухомості. При цьому, як вже зазначено вище та вбачається з матеріалів справи, саме держава є власником нежитлових будівель , будівель та споруд стрілецького стенду , що розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської, 2-д, а ГО „Військово-мисливське товариство „Південь до матеріалів справи не надано жодного документу у підтвердження того, що ці об`єкти нерухомості будувалися за рахунок власних коштів чи членських внесків членів Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України , Південної регіональної організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України , або щодо того, що зазначені вище нормативні акти, рішення судів не стосуються ГО „Військово-мисливське товариство „Південь або майна стрілецького стенду , що розташоване за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул.Крупської , 2-д, яке ще у 2003р. незаконно було вилучено з державної власності.

Слід також звернути увагу на вільне трактування ГО „Військово-мисливське товариство „Південь п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009. Зокрема, у своїх запереченнях відповідач зазначив, що у даному пункті рішення Конституційний Суд України зазначив про те, що „ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування , які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, є актами одноразового застосування , вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання При цьому, насправді , у п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009 зазначено: ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Стосовно заяви ГО „Військово-мисливське товариство „Південь про застосування строків позовної давності слід зазначити таке: За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний суд України у справах №6-2070цс16, №6-2165цс15.

За таких обставин, з огляду на положення зазначених норм законодавства на наявність заяви ГО „Військово-мисливське товариство „Південь про застосування строків позовної давності , у даному випадку необхідно з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України , Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду, та про визнання недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно , а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду , що розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської, 2-д, виданого 02.04.2003р. виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Як вбачається з матеріалів справи, з пояснень представників прокуратури та Кабінету Міністрів України , про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів Кабінет Міністрів дізнався лише у 2016 році, і за дорученням Уряду від 29.03.2016р. №4833/0/2-16 питання щодо можливості пред`явлення судового позову про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіополької райдержадміністрації №126 від 26.02.2003р. в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України було опрацьовано та повідомлено Міністерство юстиції України про підтримку позиції військової прокуратури південного регіону України.

При цьому ГО „Військово-мисливське товариство „Південь не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів того, що Кабінету Міністрів України про порушення його прав та охоронюваних інтересів у зв`язку із прийняттям Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області розпорядження від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду стало відомо ще до 2013р.

За таких обставин, на думку суду, першим заступником військового прокурора Південного регіону України не пропущено встановлений законодавством строк для пред`явлення в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України , Міністерства оборони України , Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси позову до суду про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду, та про визнання недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно , а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду , що розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , 2-д, виданого 02.04.2003р. виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського суду.

Слід зауважити, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав та свобод , та здійснення принципу верховенства права, тому суд при винесенні рішення повинен неухильно дотримуватись у відповідності до норм матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи, які мають бути з`ясовані шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у справі.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідачів відповідно до ст..ст.44, 49 ГПК України .

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України , Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003р. №126 „Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду.

3. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду , що розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської , 2-д, видане 02.04.2003р. виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

4. Стягнути з Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області (Одеська обл., смт.Овідіополь , вул..Шевченка, 169, ) на користь військової прокуратури Південного регіону України (м.Одеса, вул. Пироговська, 11) витрати по сплаті судового збору у сумі 918 грн. 66 коп.

5. Стягнути з Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (с.Нова Долина, Овідіопольського району, Одеської області, вул.Крупської, 1а, ) на користь військової прокуратури Південного регіону України (м.Одеса, вул.Пироговська, 11) витрати по сплаті судового збору у сумі 918 грн. 66 коп.

6.Стягнути з Громадської організації „Військово-мисливське товариство „Південь (м.Одеса, вул..Маріїнська, 1-а, ) на користь військової прокуратури Південного регіону України (м.Одеса, вул..Пироговська, 11) витрати по сплаті судового збору у сумі 918 грн. 66 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27 грудня 2016 р.

Суддя Н.В. Рога