КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа№ 910/11394/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тищенко А.І.

Корсакової Г.В.

За участі представників сторін:

Від позивача: Лобода М.А.;

Від відповідача: Грабовський О.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі №910/11394/16 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Приватного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОМЕГА"

про стягнення 13 951,42 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 по справі №910/11394/16, повний текст якого складено 01.09.2016, у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Приватного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОМЕГА" про стягнення 13 951,42 грн. - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, за участю якого сталася дорожньо-транспортна пригода, станом на 16.06.2013 була застрахований відповідачем за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8313630. Проте, у матеріалах справи відсутні докази визнання ОСОБА_4 - водія транспортного засобу марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, винним у вчинення ДТП, внаслідок якої було завдано шкоду страхувальнику позивача, рішення про визнання його винним у ДТП та притягнення до відповідальності - судом не приймалось.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2016, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Приватного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОМЕГА" про стягнення 13 951,42 грн. в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при винесенні рішення було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а також прийнято на підставі неповно досліджених доказів, а зроблені судом висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, апелянт вказував на те, що позивачем, як страховиком виплачено страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 13 951,42 грн., внаслідок чого позивач, в порядку статей 993, 1191 Цивільного кодексу України, отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, оскільки особа, винна у ДТП застрахована у відповідача згідно Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8313630. Також, апелянт вказував на те, що відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника ДТП до відповідальності за її скоєння не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України таке рішення є обов'язковим для суду, проте, не єдиним доказом наявності вини заподіювача шкоди, оскільки цивільно - правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки настає у разі наявності вини особи в цьому незалежно від того, чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи №910/11394/16 між суддями, справу розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2016 поновлено Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Українська страхова група" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі № 910/11394/16, апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 02.11.2016.

Розпорядженням начальника відділу Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 у зв'язку з перебуванням судді Гончарова С.А., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/11394/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.11.2016 для розгляду справи №910/11394/16 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Корсакова Г.В., Скрипка І.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 прийнято справу №910/11394/16 до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Скрипка І.М. для розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 02.11.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 розгляд справи відкладено до 16.11.2016.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2016, у зв'язку з перебуванням судді Корсакової Г.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці та судді Скрипки І.М., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/11394/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.11.2016 для розгляду справи №910/11394/16 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Тищенко А.І., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2016 прийнято справу №910/11394/16 до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Тищенко А.І., Суховий В.Г. для розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.12.2016.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016, у зв'язку з участю судді Сухового В.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на семінарі, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/11394/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.12.2016 для розгляду справи №910/11394/16 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Тищенко А.І., Корсакова Г.В. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2016 справу прийнято до провадження колегії суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Тищенко А.І., Корсакова Г.В., розгляд апеляційної скарги вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 01.12.2016.

В судове засідання 01.12.2016 представники сторін не з'явились.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 розгляд справи за апеляційною скаргою відкладено на 08.12.2016.

В судовому засіданні 08.12.2016 представник апелянта (позивача) доводи апеляційної скарги - підтримав, просив суд скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Приватного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОМЕГА" про стягнення 13 951,42 грн. в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.12.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін як таку, що винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 28.02.2013 між Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (Страховик, позивач) та ОСОБА_6 (Страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 28-0107-13-00369, за яким застраховано транспортний засіб марки "Деу Ланос", державний реєстраційний № НОМЕР_2.

16.06.2013 в м. Києві відбулась ДТП за участю транспортних засобів "Деу Ланос", державний реєстраційний № НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_7, та "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4

Позовні вимоги до Приватного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОМЕГА" обґрунтовані тим, що відповідно до додатку до протоколу про адміністративне правопорушення, другим учасником дорожньо-транспортної пригоди та її винуватцем був автомобіль марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8313630, у зв'язку з чим позивачем, як страховиком виплачено страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 13 951,42 грн., внаслідок чого позивач, в порядку статей 993, 1191 Цивільного кодексу України, отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач в особі представника наголошував на тому, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, за участю якого сталася дорожньо-транспортна пригода, станом на 16.06.2013 була застрахований відповідачем за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8313630. Проте, у матеріалах справи відсутні докази визнання ОСОБА_4 - водія транспортного засобу марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, винним у вчинення ДТП, внаслідок якої було завдано шкоду страхувальнику позивача, рішення про визнання його винним у ДТП та притягнення до відповідальності - судом не приймалось.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ст. 5 Закону, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Ст. 1191 Цивільного кодексу України та п. 38.2.1 ст. 38 України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно ч.1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання.

Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За правилами ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

За змістом статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб'єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку). Суб'єкти можуть притягатися до адміністративної відповідальності виключно за наявності в їхніх діях складу певного адміністративного порушення (рішення Конституційного суду України № 1-34/2010 від 22.12.10. № 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху).

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Хоча Конституція України прямо не встановлює презумпції невинуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, однак, принцип невинуватості особи повною мірою стосується й осіб, що обвинувачуються у вчиненні адміністративних правопорушень, за які настає відповідальність карального характеру. Таким чином, презумпція невинуватості має діяти не лише для випадків обвинувачення у вчиненні злочину, але й щодо адміністративних правопорушень.

Відповідно до ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, матеріалами справи підтверджується, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, станом на 16.06.2013 була застрахована відповідачем за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8313630.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази визнання ОСОБА_4 - водія транспортного засобу марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, винним у вчинення ДТП, внаслідок якої було завдано шкоду страхувальнику позивача, і такі докази були відсутні як на момент винесення оскаржуваного рішення, так і на момент апеляційного провадження по справі.

Як підтверджується матеріалами справи, 05.08.2016 судом першої інстанції було направлено запити до Деснянського районного суду міста Києва та Путильського районного суду Чернівецької області про надання інформації щодо наявності справи за фактом ДТП, що сталась 16.06.2013 в місті Києві по вул. Т.Драйзера, за участю транспортного засобу "ЗАЗ Деу", державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та транспортного засобу "Деу Ланос", державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7.

Згідно з листом Путильського районного суду Чернівецької області від 18.08.2016 № 1/179/2016 та листом Деснянського районного суду міста Києва , судами було надано відповідь, що справа за фактом ДТП, що сталась 16.06.2013 в місті Києві по вул. Т.Драйзера, за участю транспортного засобу "ЗАЗ Деу", державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та транспортного засобу "Деу Ланос", державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 Деснянським районним судом міста Києва або Путильським районним судом Чернівецької області не надходила і не розглядалась.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, Господарським процесуальним кодексом України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України, зокрема, у постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Статтею 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

При цьому, передумовою для виникнення у відповідача обов'язку перед позивачем з відшкодування 13 951,42 грн. пов'язується з тим, що з вини застрахованої відповідачем особи завдано шкоду майновим інтересам застрахованої позивачем особи.

Позивач, стверджуючи про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, посилається на висновки ДАІ, викладені у Довідці №9216674, в якій зазначено, що ДТП сталась внаслідок порушення ОСОБА_4 правил маневрування.

Проте, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що належним і допустимим доказом в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України вини будь-якої особи у вчинення адміністративного правопорушення, з огляду на презумпцію невинуватості, являється виключно відповідне рішення суду, яке набрало законної сили. Проте, у матеріалах справи відсутні докази визнання ОСОБА_4 - водія транспортного засобу марки "ЗАЗ Деу", державний реєстраційний № НОМЕР_1, винним у вчинення ДТП, внаслідок якої було завдано шкоду страхувальнику позивача, і такі докази були відсутні як на момент винесення оскаржуваного рішення, так і на момент апеляційного провадження по справі.

Доводи апелянта про те, що в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України таке рішення є обов'язковим для суду, проте, не єдиним доказом наявності вини заподіювача шкоди, оскільки цивільно - правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки настає у разі наявності вини особи в цьому незалежно від того, чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки вина є однією з складових адміністративного правопорушення, яка досліджується судом в межах відповідного спору про адміністративне правопорушення і щодо наявності/відсутності якої постановляється відповідне судове рішення, тобто вина особи повинна бути доведена та встановлена судом, що згідно з статтею 35 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для суду при вирішенні спору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що станом на момент вирішення спору у відповідача відсутній обов'язок з відшкодування позивачу в порядку регресу 13 951,42 грн. і право позивача на отримання вказаної суми не є порушеним, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в оскаржуваному апелянтом рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі №910/11394/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі №910/11394/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі №910/11394/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11394/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді А.І. Тищенко

Г.В. Корсакова