ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016р. Справа № 914/779/16

За позовом:Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», м. Запоріжжя;
до відповідача:Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВОНА», м. Львів;
про:стягнення 49000,00 грн.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача:не зявився;
від відповідача:ОСОБА_1 представник (довіреність № 1/12 від 29.12.2015р.);

Представнику відповідача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового процесу не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

У березні 2016р. ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» звернулася до господарського суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ВОНА» про стягнення 49000,00 грн. сплаченого страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.05.2016р. у справі №914/779/16 (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р.) в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими вище судовими рішеннями, ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» звернулося до ВГС України з відповідною касаційною скаргою.

Постановою ВГС України від 12.10.2016р. касаційну скаргу ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016р. у справі №914/779/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Внаслідок автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №914/779/16 передано на розгляд судді Крупнику Р.В.

Ухвалою від 28.10.2016р. суд прийняв справу до розгляду, який призначив на 24.11.2016р. Розгляд справи відкладався на 12.12.2016р. та 21.12.2016р., про що судом винесено відповідні ухвали.

Представник позивача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Як вбачається з позовної заяви та письмових пояснень до неї, позовні вимоги ПрАТ «УАСК «АСКА» обґрунтовує тим, що 19.12.2012р. між позивачем та ПАТ «Єнакіївський металургійний завод» укладено договір про страхування транспортного засобу №2984722, за яким застраховано автомобіль «Шкода» державний номер НОМЕР_1. 25.07.2013р. по вул. ОСОБА_2 пр. Миру в м. Донецьку трапилася ДТП, внаслідок якої застрахованому позивачем автомобілю було завдано механічних ушкоджень. Вказана ДТП відбулася внаслідок порушення водієм автомобіля марки «ВАЗ», державний номер 27900ЕК ОСОБА_3 Постановою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11.09.2013р. ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення. На підставі страхового акта №4977 від 25.09.2013р. позивачем було виплачене страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 52330,68 грн. У звязку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія винного у ДТП була застрахована відповідачем, позивач звернувся до ПрАТ «СК «Вона» з заявою про виплату страхового відшкодування. Оскільки в добровільному порядку страхове відшкодування виплачене відповідачем не було, позивач звернуся з позовом до ПрАТ «СК «Вона» про стягнення 49000,00 грн. страхового відшкодування (враховуючи ліміт відповідальності 50000,00 грн. та за вирахуванням 1000,00 грн. франшизи).

Представник відповідача в судове засідання зявився, просив у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову представник зазначив, що в силу п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності» заява про виплату страхового відшкодування має бути направлена протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП. Однак, така була направлена позивачем лише 23.09.2014р., тобто поза строком, встановленим законом. Враховуючи те, що згідно пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання впродовж 1 року заяви про страхове відшкодування, а заява направлена позивачем лише після спливу 1 року, у відповідача відсутній обовязок відшкодовувати страхову виплату. Крім цього, представник зазначає, що у п. 6, 8 Полісу вказано, що страхувальником являється ОСОБА_2, до керування не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років. Натомість у матеріалах справи відсутнє водійське посвідчення винної у ДТП особи ОСОБА_3, що унеможливлює встановити його водійський стаж, а також відсутні докази, які б підтверджували правомірність володіння ОСОБА_3 автомобілем «ВАЗ» державний номер 27900ЕК під час ДТП, а тому виникають сумніви щодо правомірності експлуатації ОСОБА_3 транспортним засобом та визнання його особою, відповідальність якого застрахована згідно Полісу. Також представник звертає увагу на те, що позивачем не було долучено доказів сплати страхувальником усіх передбачених договором страхових платежів, а тому невідомо чи договір, який був укладений між ним як страховиком та страхувальником був чинним станом на день ДТП та відповідно чи були правові підстави для виплати страхового відшкодування. До цього ж, представник вказує на невірний розрахунок страхового відшкодування, оскільки згідно висновку експерта №1305 від 12.08.2013р., вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП автомобіля з урахуванням зносу складає 31781,87 грн., відтак вирахувавши франшизу у розмірі 1000,00 грн., така мала б становити 30781,87 грн. Крім цього, у рахунку, виставленого ТОВ «Гратиум», на підставі якого позивач перерахував страхове відшкодування зазначено, що такий є попереднім документом і остаточна вартість робіт буде встановлена по факту її виконання, натомість матеріали справи не містять доказів факту проведення такого ремонту. Відповідно до ст. 36.2. Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності» позивач мав зменшити суму страхового відшкодування на суму ПДВ 20% та лише після отримання документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту збільшити суму страхового відшкодування. З врахуванням наведеного, просить суд у позові відмовити повністю.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомленого позивача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору, оскільки дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, що б розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.12.2012р. між позивачем (страховиком) та ПАТ «Єнакіївський металургійний завод» (страхувальником) укладено договір страхування транспортного засобу СТД №2984722 (надалі Договір), відповідно до якого було застраховано майнові інтереси повязані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобіля «Шкода», державний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску.

З довідки про ДТП від 29.07.2013р. та відомості про ДТП вбачається, що 25.07.2013р. на вул. ОСОБА_2 пр. Миру в м. Донецьку трапилася ДТП за участі застрахованого позивача автомобіля марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля марки «ВАЗ», державний номер 27900ЕК під керуванням ОСОБА_3

Судом встановлено, що станом на момент вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ВАЗ», державний номер 27900ЕК була застрахована ПрАТ «СК «Велта» (правонаступником якого являється відповідач), згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/2854215.

Як свідчать матеріали справи,26.07.2013р. страхувальник повідомив позивача про настання ДТП, а 05.08.2013р. звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування від 26.07.2016р. №1254-5/840.

Згідно постанови Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11.09.2013р. у справі №25510917/13, гр. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, притягнуто його до відповідальності у вигляді штрафу. Вказана постанова набрала законної сили 24.09.2013р., про що свідчить відповідна на ній відмітка.

Положеннями пп. 4.2.1., 4.2.2. п. 4.2. Договору передбачено, що розмір матеріального збитку у випадку пошкодження транспортного засобу розраховується на основі даних огляду пошкодженого транспортного засобу,калькуляції вартості відновлювального ремонту на фірмовій (гарантійній) СТО або СТО за вибором страховика і висновку експерта авто-товарознавця, складеного у відповідності до Методики товарознавчої експертизи і оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Міністерством юстиції України і чинної на дату випадку, який наступив (надалі Методика). В калькуляції збитку враховуються лише ті витрати, які викликані страховим випадком. При цьому заміна пошкоджених частин і деталей транспортного засобу приймається в розрахунок за умови, що вони шляхом ремонту не можуть бути приведені в стан, придатний для подальшого використання або витрати на такий ремонт перевищують витрати по їх заміні на нові. При розрахунку суми матеріального збитку не враховується фізичний знос частин і деталей транспортного засобу, котрі підлягають заміні. Сума матеріального збитку розраховується виходячи з вартості відновлювального ремонту на фірмовій (гарантійній) СТО або СТО за вибором страховика, але не більше розміру збитку, розрахованого у відповідності до Методики і збільшеній на 30%.

З матеріалів справи вбачається, що 30.07.2013р. експертом було проведено огляд пошкодженого у ДТП автомобіля марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1, в якому описано перелік пошкоджень вказаного автомобіля, а 12.08.2013р. експертом авто-товарознавцем складно висновок експертного автотоварознавчого дослідження за №1325, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля без врахування коефіцієнту фізичного зносу складає 58000,21 грн., з врахуванням зносу 31781,87 грн.

Згідно ремонтної калькуляції, вартість ремонту становить 58000,21 грн.

05.08.2013р. ТОВ «Гратиум» виписано страхувальнику рахунок на оплату №5223 на суму 58030,00 грн., в т.ч. ПДВ. В рахунку зазначено, що такий являється попереднім. За згодою сторін кінцева вартість робіт коректується за фактом виконання. Однак доказів, які б свідчили про те, що сума вказана в рахунку корегувалася та була змінена за результатами виконання ремонтних робіт відсутні.

Матеріалами справи свідчать про те, що на підставі вказаних вище документів позивачем було проведено розрахунок страхового відшкодування та складено страховий акт №4977 від 25.09.2013р., на підставі якого ДТП, яка відбулася за участі застрахованого автомобіля визнано страховим випадком та вирішено виплатити страхувальнику в особі ТОВ «Гратиум» страхове відшкодування в розмірі 52330,68 грн.

Підпунктом 4.2.3. п. 4.2. Договору визначено, що сума страхового відшкодування на підставі заяви страхувальника перераховується на рахунок фірмової (гарантійної) СТО.

Факт виплати страхового відшкодування позивачем ТОВ «Гратиум» в розмірі 52330,68 грн. підтверджується платіжним дорученням №7078 від 02.10.2013р.

У звязку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія винного у вчиненні ДТП була застрахована ПрАТ «СК «Вона», позивач звернувся до відповідача з заявою від 23.09.2014р. №1708/17/1 про виплату страхового відшкодування. Оскільки вказана заява була залишена відповідачем без задоволення, ПрАТ «УАСК «АСКА» звернулося з даним позовом до господарського суду.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції від 05.02.2013р., надалі Закон) визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

В силу приписів п. 1.4. ст. 1 Закону, особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Як зазначив Пленум ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови від 01.03.2013р. №4, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Оскільки 25.07.2013р. гр. ОСОБА_3, керував автомобілем марки «ВАЗ», державний номер 27900ЕК на підставі посвідчення водія ВАН №183502, що підтверджується відомістю про ДТП, даних про відсутність у гр. ОСОБА_3 свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу під час ДТП у відомості про ДТП та в інших матеріалах справи не міститься, останній вважається таким, що на законній правовій підставі використовував транспортний засіб. Доказів протилежного відповідачем представлено не було.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача зазначає, що у п. 6, 8 Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності вказано, що страхувальником являється ОСОБА_2, до керування не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років. Натомість у матеріалах справи відсутнє водійське посвідчення винної у ДТП особи ОСОБА_3, що унеможливлює встановити його водійський стаж.

З цього приводу суд наголошує наступне.

Як вже зазначалося, в силу положень п.1.4 ст.1 Закону володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Крім цього, ч. 5 ст. 12 ЦК України передбачено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Таким чином, враховуючи презумпцію правомірності володіння транспортним засобом, та презумпцію добросовісності поведінки гр. ОСОБА_5 (страхувальника автомобіля марки «ВАЗ», державний номер 27900ЕК), котрий взяв на себе зобовязання не допускати до керування транспортним засобом осіб, водійський стаж яких менше 3 років, саме на відповідача покладається обовязок доказування того, що гр. ОСОБА_5 допустив до керування ОСОБА_3, який має водійський стаж менше 3 роки. Разом з тим, відповідач в силу вимог ст. 33 та ст. 34 ГПК України не довів належними доказами, що водійський стаж ОСОБА_3 є меншим за три роки.

Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначив, що в силу п. 35.1. ст. 35 Закону заява про виплату страхового відшкодування має бути направлена протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП. Однак, така була направлена позивачем лише 23.09.2014р., тобто поза строком, встановленим законом.

З цього приводу суд зазначає слідуюче.

У відповідності до п. 35.1. ст. 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

В силу положень пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що приписами пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону визначена можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків. Однак, вказана норма не встановлює підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. А тому, положення пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі №910/9494/14 та постанові ВГС України від 21.11.2016р. у справі №910/11689/16.

Наведене спростовує доводи відповідача (як одну з підстав для відмови у позові) про те, що звернення позивача до ПрАТ «Вона» відбулося поза строком, визначеним п. 35.1. ст. 35 Закону. Крім цього на неналежність вказаних доводів відповідача наголосив Вищий господарський суд України в постанові від 12.10.2016р., направляючи дану справу на новий розгляд.

З приводу доводів відповідача, щодо недоведеності позивачем розміру понесених витрат, то суд зазначає таке.

05.08.2016р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування від 26.07.2013р. №1254-5/840, відповідно до якої просив перерахувати суму страхового відшкодування на рахунок автосервісу ТОВ «Гратиум».

На виконання умов Договору, на підставі протоколу огляду транспортного засобу від 30.07.2016р., висновку експертного автотоварознавчого дослідження за №1325 від 12.08.2016р., ремонтної калькуляції, рахунку на оплату №5223, виписаного ТОВ «Гратиум», позивачем проведено розрахунок страхового відшкодування та складено страховий акт №4977 від 25.09.2013р., яким ДТП, яка відбулася за участі застрахованого автомобіля визнана страховим випадком, вирішено виплатити страхувальнику в особі ТОВ «Гратиум» страхове відшкодування в розмірі 52330,68 грн.

Як зазначив позивач в письмових поясненнях від 18.11.2016р. №73617/1з, оскільки згідно висновку експерта №1325 від 12.08.2013р. вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1 без врахування фізичного зносу склав 58000,21 грн., що перевищує 70% ринкової вартості, яка складає 74390,40 грн., відповідно до п. 4.3. Договору ПрАТ «УАСК ВАСКА» було розраховано суму страхового відшкодування наступним чином: 74390,40 грн. * 70% = 52073,28 грн. Крім цього, до вказаної суми було додано ще 257,40 грн. витрат на транспортування, передбачених п. 2.6.2. Договору. Відтак, розмір страхового відшкодування визначений позивачем склав 52330,68 грн.

Таким чином, згідно платіжного доручення від 02.10.2013р. №7078 та в порядку пп. 4.2.3. п. 4.2. Договору позивачем на рахунок ТОВ «Гратиум» перераховано 52330,68 грн.

У п. 22.1. ст.22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

З огляду на викладене, у відповідача, як страховика цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу, винного у ДТП, виник обов'язок з відшкодування позивачеві, як страховику потерпілої у ДТП особи, суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 49000,00 грн. (з урахуванням передбаченої полісом №АС/2854215 від 11.07.2013р. франшизи у розмірі 1000,00 грн. та ліміту відповідальності у розмірі 50000,00).

Твердження відповідача про відсутність доказів фактичного ремонту застрахованого позивачем автомобіля, як зокрема, акту виконаних робіт, не заслуговує на увагу, оскільки в розумінні ст. 993 ЦК України до ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат (підтверджених платіжним дорученням №7078 від 02.10.2013р.) перейшло право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Доводи відповідача щодо недоведоності сплати страхувальником усіх передбачених Договором страхових премій, як підстави для припинення дії Договору та відмови у виплаті позивачемстрахового відшкодування, судом до уваги не беруться, виходячи з наступного.

За змістом п. ХІІ, ХІІ, частини «А» Договору, перша частина страхової премії в розмірі 60149,32 грн. вноситься в строк до 20.01.2013р., друга частина в розмірі 60149,32 грн. до 20.02.2013р., Договір вступає в силу з 01.01.2013р. і діє до 31.12.2013р. з врахуванням умов, зазначених в п. ХІІ даного договору.

Суд зазначає, що відносини, які виникли між позивачем (страховиком) та страхувальником щодо чинності укладеного між ними Договору не поширюються на відносини, які виникли в даній справі, а саме щодо стягнення з відповідача, як страховика винної у ДТП особи, суми виплаченого позивачем страхового відшкодування. Позивач, здійснивши виплату страхувальнику, цим самим підтвердив, що договір добровільного страхування був чинним, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, позивачем визнається факт внесення страхувальником ПАТ «Єнакіївський металургійний завод» страхових премій у розмірі та строки, визначені Договором.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований та підтверджений належними та допустимими доказами, відповідачем не спростований, а тому підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВОНА» (79035, м. Львів, вул. Кримська, 28, офіс 501; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» (69005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 97-А; ) 49000,00 грн. сплаченого страхового відшкодування та 1378,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 26.12.2016р.

Суддя Крупник Р.В.