Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "13" грудня 2016 р. Справа № 906/402/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. №4927 від 22.09.2015;

від відповідача: Грищенко О.М. - дов. б/н від 05.01.2016.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Комунального підприємства "Теплозабезпечення"

про визнання недійсним договору від 01.01.2012 №411

В судовому засіданні в порядку ст.31 ГПК України брав участь судовий експерт ОСОБА_4

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання недійсним договору №411 про надання послуг з централізованого опалення від 01.01.2012.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір №411 від 01.01.2012 про надання послуг з централізованого опалення від імені Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 підписаний невідомою особою.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 23.06.2016 суд призначив у справі №906/402/16 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив Житомирському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, та на час її проведення зупинив провадження у справі (а.с. 78-79).

07.10.2016 на адресу суду від Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта №1/2819 від 05.10.2016 з матеріалами господарської справи №906/402/16 на 80арк. (а.с. 111-116).

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.10.2016 провадження у справі поновлено та призначено розгляд справи, зобов'язано сторони ознайомитись з висновком експерта №1/2819 від 05.10.2016 та надати письмові пояснення з урахуванням вищезазначеного висновку експертизи (а.с. 119).

17.11.2016 від відповідача надійшло клопотання №1497 від 17.11.2016 про призначення повторної почеркознавчої експертизи (а.с.133-134).

18.11.2016 до суду від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про призначення додаткової та повторної судової почеркознавчої експертизи (а.с. 151-152).

21.11.2016 на електронну пошту суду від відповідача надійшло доповнення до клопотання №1513 від 21.11.2016 про проведення додаткової та повторної експертизи (а.с. 153-155).

Крім того, 24.11.2016 відповідачем подано клопотання про призначення додаткової або повторної судової експертизи від 24.12.2016, на вирішення якої поставити питання, викладені в доповненні до клопотання №1513 від 21.11.2016 про проведення додаткової та повторної експертизи (а.с. 157).

Представник позивача в судовому засіданні проти заявлених відповідачем клопотань щодо проведення судової експертизи заперечив. Просив відмовити в їх задоволенні у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Натомість, пояснив, що вважає висновок експерта №1/2819 від 05.10.2016 зрозумілим і правильним. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та з врахуванням вказаного висновку експерта.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав клопотання від 24.11.2016. Пояснив, що з метою більш чіткішого формулювання, відповідно до ст.42 ГПК України, вважає за необхідне призначити додаткову або повторну судову експертизу, а в разі прийняття рішення суду щодо дослідження нових об'єктів, призначити нову експертизу. Проти позову заперечив у повному обсязі.

Викликаний у судове засідання судовий експерт ОСОБА_4, який проводив почеркознавчу експертизу, пояснив, що остання була здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, а наданий висновок є категоричним, чітким та однозначним.

Дослідивши клопотання №1497 від 17.11.2016 про призначення повторної почеркознавчої експертизи (а.с.133-134), доповнення до клопотання №1513 від 21.11.2016 про проведення додаткової та повторної експертизи (а.с. 153-155), клопотання про призначення додаткової або повторної судової експертизи від 24.12.2016 (а.с. 157), заслухавши пояснення представників сторін і судового експерта, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотань про призначення додаткової або повторної, або нової експертизи, з огляду на наступне.

Згідно ст.32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст.41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу, користується правами і несе обов'язки, зазначені у ст.31 ГПК України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" визначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Експертний висновок - це письмовий виклад експертом відомостей про обставини, що мають значення для справи, встановлені експертом на підставі його спеціальних знань і отриманих у результаті проведеного дослідження матеріалів справи, яке ґрунтується на сформульованому в ухвалі суду про призначення експертизи завданні

При цьому, варто зауважити, що відповідно до ч.3 ст.42 ГПК України у випадках недостатньої ясності чи неповноти висновку судового експерта господарський суд може призначити додаткову судову експертизу.

Як зазначено в п.15.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", додаткова експертиза призначається судом після розгляду ним висновку первинної експертизи, якщо виявиться, що усунути неповноту або неясність висновку в судовому засіданні шляхом заслуховування експерта неможливо. Висновок експерта визнається неповним, якщо досліджено не всі надані йому об'єкти або не дано вичерпних відповідей на всі поставлені перед експертом питання. Висновок експерта визнається неясним, якщо він викладений нечітко або носить непевний, неконкретний характер. Така судова експертиза може призначатись як з ініціативи суду, так і за клопотанням учасників судового процесу, а її проведення може бути доручено тому ж або іншому експерту.

Аналогічні вказівки містяться в п.10 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах".

Дослідження висновку експерта може викликати сумніви в його правильності. Це може виражатися в необґрунтованості висновку, в його суперечності іншим матеріалам справи тощо. У такому випадку суд відповідно до ч.4 ст.42 ГПК України може призначити повторну експертизу. Проведення повторної експертизи доручається іншому судовому експерту, який не брав участі у складанні первинного висновку.

У п.15.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначено, що повторною визнається судова експертиза, у проведенні якої експерт досліджує ті ж самі об'єкти і вирішує ті ж самі питання, які досліджувалися і вирішувалися у первинній судові експертизі. Нові об'єкти на дослідження повторної судової експертизи подаватися не можуть, так само як не можуть ставитися на її вирішення питання, які не розглядалися попередньою експертизою. Повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні. Повторну судову експертизу слід доручати іншому експерту (експертам).

Як суд зазначав вище, ухвалою господарського суду Житомирської області від 23.06.2016 у справі №906/402/16 призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Житомирському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, та на час її проведення зупинено провадження у справі (а.с. 78-79).

07.10.2016 на адресу суду від Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта №1/2819 від 05.10.2016 (а.с. 111-116), в якому зазначено, що підпис, що розміщений у договорі №411 від 01.01.2012 про надання послуг з централізованого опалення у графі: "За споживача Керівник __________" виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Тобто, судовий експерт дав вичерпну та однозначну відповідь на поставлене судом питання: "Чи виконано підпис в договорі №411 від 01.01.2012 про надання послуг з централізованого опалення (а.с.71-74) в графі "за споживача керівник ОСОБА_3." саме ОСОБА_3?".

Крім того, варто зауважити, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що висновок експерта №1/2819 від 05.10.2016 є необґрунтованим чи таким, що викликає сумнів у його правильності, або ж наявні істотні порушення норм, що регулюють порядок призначення і проведення експертизи, і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд не вбачає підстав для призначення ні додаткової, ні повторної, ані нової судової почеркознавчої експертизи.

Судом критично оцінюється посилання відповідача на п.1.8, 1.6 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, так як останні носять лише рекомендаційний характер.

Крім того, суд відхиляє посилання відповідача на той факт, що КП "Теплозабезпечення" не встигло скористатися своїм правом на додаткову експертизу, враховуючи наступне.

Питання про призначення судової почеркознавчої експертизи було предметом розгляду неодноразово в судових засіданнях (ухвала суду від 17.05.2016 (а.с. 36), ухвала суду від 14.06.2016 (а.с. 45), ухвала суду від 23.06.2016 (а.с. 78-79). Тому, у відповідача була можливість запропонувати суду свої питання для постановлення перед судовим експертом, проте він таким правом не скористався.

Заслухавши пояснення представників сторін, судового експерта, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

У матеріалах справи знаходиться договір №411 про надання послуг з централізованого опалення від 01.01.2012 (далі - Договір), сторонами якого зазначено Комунальне підприємство "Теплозабезпечення" (виконавець, відповідач) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (споживач, позивач) (а.с. 71-74).

Згідно п.1 Договору виконавець зобов'язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Житомирської області з позовними вимогами про визнання недійсним договору №411 про надання послуг з централізованого опалення від 01.01.2012, обґрунтовуючи їх тим, що останній підписаний не ним, а іншою особою.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) також визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушення хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

При цьому, відповідно до п.2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судом встановлено, що спір між сторонами у справі виник щодо договору №411 про надання послуг з централізованого опалення від 01.01.2012, який за своєю правовою природою є договором про надання комунальних послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1ст.901ЦК України).

Варто зазначити, що основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Так, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч.7 ст.179 ГК України).

За змістом ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Правила щодо використання підписів при укладенні договорів (вчиненні правочинів) визначені частинами 2 - 4 статті 207 ЦК України.

Так, відповідно до ч.ч.2-4 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він п і д п и с а н и й й о г о с т о р о н о ю (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Як вбачається з висновка експерта №1/2819 від 05.10.2016 (а.с. 111-116), підпис, який розміщений у договорі №411 від 01.01.2012 про надання послуг з централізованого опалення у графі: "За споживача Керівник __________" виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою, про що суд зазначав вище.

Оцінивши вказаний висновок експерта, суд дійшов висновку, що останній є належним доказом на підтвердження позиції позивача стосовно того, що він не підписував спірний договір. Тобто, в даному випадку має місце вчинення правочину без дотримання вимог ч.2 ст. 207 ЦК України, тобто оспорюваний договір не підписано сторонами.

За таких обставин, має місце порушення вимог ч.2 ст.203 ЦК України (вчинення правочину особою з необхідним обсягом цивільної дієздатності).

Оскільки спірний договір не підписано зі сторони позивача, відсутня й така обов'язкова вимога, додержання якої є необхідною для чинності правочину, як воля Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо укладення такого договору.

Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку, що спірний договір є недійсним.

При цьому, варто зауважити, що за змістом ч.3 ст.207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору №411 про надання послуг з централізованого опалення від 01.01.2012.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача, оскільки він спонукав позивача звернутися з відповідним позовом до суду.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір від 01.01.2012 №411 про надання послуг з централізованого опалення, укладений між Комунальним підприємством "Теплозабезпечення" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3.

3. Стягнути з Комунального підприємства "Теплозабезпечення" (11500, Житомирська обл., м. Коростень, вул. Кірова, буд. 8а, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (11500, АДРЕСА_1; ідент. номер НОМЕР_1) 1378грн судового збору; 900,48грн за проведення експертизи.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.12.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу