КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа№ 910/14369/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_9 (дов. від 06.05.2016 р.);

від відповідача: Гуля В.С. (дов. від 01.06.2016 р.);

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродекспорт"

на рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016р.

у справі № 910/14369/16 (суддя: Спичак О.М.)

за позовом LACTOPUR INC

до товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродекспорт"

про стягнення 236 400 дол. США, що еквівалентно 5 864 865,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою, в якій просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" 312 000 дол. США, що еквівалентно 7 740 431,71 грн.

Через відділ документального забезпечення господарського суду міста Києва позивачем 26.09.2016р. було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій заявник просив стягнути з відповідача попередню оплату в сумі 185 400 дол. США, суму втраченого прибутку (упущена вигода) в розмірі 8000 дол. США, збитки в розмірі 43 000 дол. США.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.09.2016 р. у справі № 910/14369/16 позовні вимоги LACTOPUR INC задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" на користь LACTOPUR INC попередню оплату в сумі 185 400 доларів США, що еквівалентно 4 599 602,69 грн. за офіційним курсом Національного банку України, та судовий збір в сумі 2781 доларів США.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не було наведено суду доказів належного виконання своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р., а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги LACTOPUR INC до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" про стягнення попередньої оплати в сумі 185 400 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення упущеної вигоди в розмірі 8 000 доларів США, то суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних належних та допустимих у розумінні ст. 34 господарського процесуального кодексу України доказів неотримання прибутку в сумі 8 000 доларів США лише з огляду на те, що товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" не було виконано своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015 р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015 р., №5 від 27.08.2015 р., №6 від 27.08.2015 р. та №7 від 27.08.2015 р. Відносно позовних вимог про стягнення збитків сумі 43 000 доларів США, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, що штрафні санкції, сплачені позивачем Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret в розмірі 43 000 доларів США, стали наслідком саме винних дій товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ".

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Агропродекспорт" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016 р. у справі № 910/14369/16 в частині стягнення попередньої оплати та прийняти нове рішення, яким в цій частині позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначив факт щодо правомірності прийняття судом позовної заяви до розгляду та вирішення справи по суті, оскільки подана від імені LACTOPUR INC довіреність оформлена в простій письмові формі і не легалізована відповідно до вимог законодавства України, а тому не може бути належним доказом в судах України та підтверджувати повноваження ОСОБА_5 на підписання позовної заяви від імені LACTOPUR INC. Крім того, апелянт зазначив, що суд був зобов'язаний встановити зміст відповідних норм права держави видачі довіреності - Канади, які регулюють питання видачі, строку дії, припинення та правових наслідків припинення довіреності. Крім того, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні жодні документи, які б підтверджували, що саме Діран Аведіан , одноособово, має право підписувати довіреності на представництво інтересів LACTOPUR INC. Крім того, відповідач зазначає, що ним не було отримано від позивача жодних звернень або вимог щодо поставки товару, а отже, виходячи зі змісту контракту, строк поставки товару станом на дату порушення судом цієї справи та на дату прийняття рішення не настав.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2016 р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродекспорт" прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 910/14369/16.

02.09.2016 р. через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2016 р. - без змін.

24.11.2016 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

25.11.2016 р. через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання про встановлення змісту норм права.

В зазначеному клопотанні представник відповідача просить суд вжити заходів, направлених на встановлення змісту норм права Канади, які регулюють порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності на представництво інтересів компанії у формі федеральної корпорації - резидента Канади в судах та інших органах іноземних держав та просить, на розсуд суду, звернутись до Міністерства юстиції України або до Міністерства юстиції Канади та залучити до участі у справі дипломованих та компетентних спеціалістів на вирішення яких поставити питання, які стосуються встановлення змісту норм права Канади, які регулюють порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності на представництво інтересів компанії у формі федеральної корпорації - резидента Канади в судах та інших органах іноземних держав.

Проте, зазначене клопотання відповідача задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів.

Таким чином, зазначеною нормою суди наділено правом, а не обов'язком, звертатись в установленому порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів для роз'яснення застосування права іноземної держави.

Оскільки колегією суддів не вбачається в необхідності звернення до Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції Канади та залучення до участі у справі дипломованих та компетентних спеціалістів для роз'яснення питання, які стосуються встановлення змісту норм права Канади, які регулюють порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності на представництво інтересів компанії у формі федеральної корпорації - резидента Канади в судах та інших органах іноземних держав, а тому зазначене клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Крім того, в частині 1 зазначеної статті вказано, що суд сам встановлює зміст права іноземної держави їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.

Також, відповідно до п. 3. ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.

Отже, законодавцем визначено, що особи, які беруть участь у справі, в разі заперечень сторони з того чи іншого питання щодо змісту норм права іноземної держави, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, в обґрунтування своїх вимог та заперечень та іншим чином сприяти суду у встановлені змісту цих норм.

25.11.2016 р. через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшла заява, в якій відповідач просить належним чином повідомити позивача у справі про дату і час розгляду справи, надіславши відповідне повідомлення на адресу позивача в порядку, встановленому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15.11.1965 р.)

Колегія суддів, розглянувши зазначене клопотання, дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 8 Президії Вищого господарського суду України № 04-5/608 від 31.05.2002 р. «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» вирішуючи питання забезпечення своєчасного повідомлення у належній формі іноземних учасників судового процесу про час і місце розгляду справи, господарському суду слід враховувати таке. Судові документи можуть направлятися також філіям, представництвам, іншим відособленим підрозділам іноземних підприємств і організацій, місцезнаходженням яких є територія України (з повідомленням про вручення таких документів), а також вручатися безпосередньо уповноваженому представникові. При цьому слід мати на увазі, що коло повноважень відособленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноважень сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відособлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Таким чином, оскільки позивачем при подачі позовної заяви було зазначено адресу представника позивача, який діє на підставі довіреності, місцезнаходження якого є територія України (01032, Україна, м. Київ, а/с 292), то колегія суддів зазначає, що позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у господарському суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні 29.11.2016 р. було оголошено перерву до 20.12.2016 р.

В судовому засіданні 20.12.2016 р. представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016 р. - без змін.

В судовому засіданні 20.12.2016 р. представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016 р. - скасувати частково.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06.03.2015 р. між LACTOPUR INC (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" (продавець) було укладено контракт №19/15, відповідно до п. 1 якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукти харчування виробництва України (а.с. 25-31).

За умовами п. 1.2 контракту №19/15 від 06.03.2015 р. поставка товару здійснюється окремими партіями згідно додаткових угод/специфікацій, що є невід'ємною частиною договору.

Асортимент, кількість, ціна кожної партії товару, що поставляється за контрактом, умови та строки поставки, умови та строки оплати визначаються у конкретній специфікації, що погоджена та підписана сторонами (п.1.3 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

Відповідно до п.1.4 контракту №19/15 від 06.03.2015р. валютою договору за погодженням сторін є долар США.

Загальна ціна контракту визначається як загальна вартість всіх поставок за даним контрактом та орієнтовно складає 5 000 000 доларів США. Загальна ціна контракту може змінюватись за письмовим погодженням сторін (п.1.4 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

У п.2.1 контракту №19/15 від 06.03.2015р зазначено, що товар має бути поставлений покупцю у відповідності до затвердженої специфікації на умовах CIF - Міжнародний порт Мерсин, Турція, після отримання 100% суми авансу (попередньої оплати).

Згідно п.2.4 вказаного контракту право власності на товар, а також ризики втрати чи пошкодження товару переходять від продавця покупцю в момент відвантаження товару.

Пунктом 2.5 контракту №19/15 від 06.03.2015р. визначено, що поставка товару може здійснюватись окремими партіями автомобільним та/або залізничним та/або морським, та/або змішаним транспортом. Поставка кожної партії товару здійснюється у строки, визначені у конкретній специфікації, що погоджена сторонами.

Оплата кожної партії товару здійснюється на умовах авансу (100% попередньої оплати) не пізніше трьох календарних днів до моменту відвантаження партії товару з заводу-виробника. Ціна товару обумовлюється та встановлюється окремо для кожної партії товару в специфікаціях, що є невід'ємною частиною контракту (п.п.4.2, 5.1 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

Контракт вступає в силу з моменту його укладання та діє до 31.12.2016 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного завершення. Датою укладання контракту є дата його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін, наведена у правому верхньому куті на першій сторінці контракту під його найменуванням (п.10.7 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

Як свідчать матеріали справи, в межах контракту №19/15 від 06.03.2015р. контрагентами було складено та підписано наступні специфікації: №1 від 06.03.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва товариства з обмеженою відповідальністю "Лозовський молочний завод" на суму 78 500 дол. США; №2 від 28.04.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва товариства з обмеженою відповідальністю "Техномолпром" вартістю 72 210 дол. США; №3 від 05.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва товариства з обмеженою відповідальністю "Техномолпром" на загальну суму 61 250 дол. ША; №4 від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва товариства з обмеженою відповідальністю "Техномолпром" на загальну суму 62 250 дол. ША; № від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю "Техномолпром" на загальну суму 65 250 дол. США; №6 від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю "Техномолпром" на загальну суму 65 250 дол. США; №7 від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю "Техномолпром" на загальну суму 65 250 дол.США.

З метою забезпечення отримання попередньої оплати товару, визначеного у наведених специфікаціях, продавцем було виставлено наступні рахунки-фактури №1 від 06.03.2015р., №2 від 28.04.2015р., №3 від 05.08.2015р., №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р., №7 від 27.08.2015р. У вказаних рахунках-фактурах відповідачем було визначено дату відвантаження - 2015р.

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що на виконання умов контракту №19/15 від 06.03.2015р. LACTOPUR INC було перераховано, а товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" прийнято попередню оплату за наведеними вище специфікаціями. При цьому, колегією суддів прийнято до уваги, що факт належного виконання покупцем своїх обов'язків з попередньої оплати продукції не заперечується відповідачем протягом розгляду справи. Зазначені обставини також підтверджуються представленими суду довідками про банківські перекази LACTOPUR INC.

Проте, як встановлено судом першої інстанції та відповідно до тверджень позивача, які з боку відповідача не заперечувались, товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" своїх обов'язків з поставки товару, зокрема, за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р. виконано не було, масло кисло вершкове екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005 виробництва товариства з обмеженою відповідальністю "Техномолпром" LACTOPUR INC не передано.

11.05.2016 р. представником позивача було надіслано відповідачу вимогу про повернення суми попередньої оплати та відшкодування збитків (а.с. 68-76). Проте, зазначена вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення суми попередньої оплати, суми втраченого прибутку та суми збитків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачем так і не було наведено суду доказів належного виконання своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р., а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги LACTOPUR INC до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" про стягнення попередньої оплати в сумі 185 400 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення упущеної вигоди в розмірі 8 000 доларів США, то суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних належних та допустимих у розумінні ст. 34 господарського процесуального кодексу України доказів неотримання прибутку в сумі 8 000 доларів США лише з огляду на те, що товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" не було виконано своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015 р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015 р., №5 від 27.08.2015 р., №6 від 27.08.2015 р. та №7 від 27.08.2015 р. Щодо позовних вимог про стягнення збитків сумі 43 000 доларів США, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, що штрафні санкції, сплачені позивачем Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret в розмірі 43 000 доларів США, стали наслідком саме винних дій товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Законом України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що цей закон встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами. Визначене згідно з частиною першою цієї статті право, як виняток, не застосовується, якщо за всіма обставинами правовідносини мають незначний зв'язок з визначеним правом і мають більш тісний зв'язок з іншим правом. Це положення не застосовується, якщо сторони (сторона) здійснили вибір права відповідно до частини першої цієї статті. Правила цього Закону про визначення права, що підлягає застосуванню судом, поширюються на інші органи, які мають повноваження вирішувати питання про право, що підлягає застосуванню. Визначення права, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин на підставі колізійних норм, не здійснюється, якщо міжнародним договором України передбачено застосування до відповідних відносин матеріально-правових норм.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим. Вибір права або зміна раніше обраного права можуть бути здійснені учасниками правовідносин у будь-який час, зокрема, при вчиненні правочину, на різних стадіях його виконання тощо.

Сторонами у п.9.2 контракту визначено, що останній регулюється матеріальним правом України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до правовідносин, які виникли з контракту №19/15 від 06.03.2015р., підлягає застосуванню законодавство України.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги контракт №19/15 від 06.03.2015р. як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

Умови контракту, укладеного між сторонами свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно вимог ст. 662 ЦК України постачальник зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором. Обов'язок продавця вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до умов п. 2.1 контракту №19/15 від 06.03.2015р товар має бути поставлений покупцю у відповідності до затвердженої специфікації на умовах CIF - Міжнародний порт Мерсин, Турція, після отримання 100% суми авансу (попередньої оплати). Наведені умови поставки також визначена у специфікаціях до контракту №19/15 від 06.03.2015р.

Як вбачається з пункту 1.3. контракту, асортимент, кількість, ціна кожної партії товару, що поставляється за контрактом, умови та строки поставки, умови та строки оплати визначаються у конкретній специфікації, що погоджена та підписана сторонами.

Тобто, сторонами в контракті визначено, окрім іншого, те, що строк поставки конкретного товару визначаються у специфікації.

На виконання умов контракту сторонами було підписано специфікації №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р.

Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2010 року) термін CIF "вартість, страхування та фрахт" передбачає, що продавець, є таким, що виконав зобов'язання, коли товар перейшов через поручні судна в порту відвантаження.

Згідно з п. А1 «Надання товару у відповідності з договором» правил ІНКОТЕРМС 2010 продавець зобов'язаний надати товар із комерційним рахунком-фактурою або еквівалентним йому електронним повідомленням, у відповідності з умовами договору купівлі-продажу, а також будь-які інші докази відповідності, які можуть вимагатися за договором.

Відповідно до п. А4 «Поставка» правил ІНКОТЕРМС 2010, продавець зобов'язаний здійснити поставку товару на борт судна в порту відвантаження в узгоджену дату або в межах узгодженого періоду.

Відповідачем на підставі підписаних сторонами специфікацій №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р. було виставлено позивачу рахунки-фактури №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р., в яких відповідачем вказано умови поставки товару, а саме порт розвантаження - Ізмір, Туреччина; спосіб відправки: автомобільним транспортом; контракт: № 19/15 від 06.03.2015 р.; умови оплати: 100 % передоплата; умови поставки - СIF-Ізмір, Туреччина (Інкотермс-2010); країна відвантаження: Україна та дата відвантаження: 2015 р.

Згідно з ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Таким чином, оскільки у даному випадку строк відвантаження товару фактично збігається з моментом виконання обов'язку продавця поставити товар, а отже, відповідачем у зазначених рахунках-фактурах фактично встановлено строк виконання зобов'язання з поставки товару у період 2015 р.

Зазначений період також був погоджений і позивачем, тому що заперечень щодо цього періоду позивачем по контракту заявлено не було. Окрім того, позивач своєчасно здійснив попередню оплату до контракту, а саме відповідно до рахунків-фактур №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р.

Відповідно до ст. 30 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року, до якої Україна приєдналась 23.08.1989 р., продавець зобов'язаний поставити товар, передати документи, що стосуються його, та передати право власності на товар відповідно до вимог договору та цієї Конвенції.

Згідно з ст. 33 зазначеної конвенції продавець повинен поставити товар: якщо договір встановлює чи дає можливість визначити дату поставки - в цю дату; якщо договір визначає чи дає можливість визначити період часу для поставки - в будь-який момент у межах цього періоду, оскільки з обставин не випливає, що дата поставки призначається покупцем; або в будь-якому іншому разі - в розумний строк після укладення договору.

За таких обставин, враховуючи що з рахунків-фактур, які є невід'ємними частинами контракту № 19/15 від 06.03.2015 р., можливо визначити дату поставки товару - 2015 р., колегія суддів погоджується з висновком суду, що строк поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р. на момент подання позову настав.

Крім того, як вбачається листа відповідача з відповідним нотаріальним перекладом на українську мову (а.с. 53-54), останній зазначив, що на початок вересня 2015 р. відповідач зазнав несподіваного браку сировини в результаті кризи в сфері переробки молока в Україні. Відповідач зазначив, що ним було отримано повну передоплату, проте ним не було підготовлено замовлення у зазначений термін.

Отже, зазначеним листом відповідачем також було підтверджено невиконання останнім зобов'язання щодо поставлення продукції за контрактом у визначений строк.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно п. 4.4. контракту в разі неможливості поставки продавець зобов'язується повернути раніше перераховані грошові кошти в повному об'ємі на пізніше 15 банківських днів від дати отримання вимоги покупця, після, у разі необхідності, підписання акта звірки.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з не поставкою відповідачем товару у передбачений сторонами строку, 11.05.2016 р. представником позивача було надіслано відповідачу вимогу про повернення суми попередньої оплати та відшкодування збитків. Проте, зазначена вимога позивачем в строк 15 банківських днів виконана не була.

Щодо посилання відповідача на те, що відповідно до п. 4.4. контракту між сторонами не було підписано акта звірки, то колегія суддів вважає за можливе зазначити, що з п. 4.4. контракту випливає право позивача, а не зобов'язання, щодо підписання акта звірки.

Крім того, після отримання вимоги від позивача щодо повернення суми попередньої оплати відповідач не був позбавлений права за необхідності підписання акта звірки звернутись з цією вимогою до позивача, що прямо випливає з п. 4.4. контракту.

Частинами 1, 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 28.11.2011р. Верховного Суду України по справі №3-127гс11.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, частина попередньої оплати була повернута відповідачем LACTOPUR INC. у сумі 74 600,00 дол. США, у зв'язку з чим позивачем було заявлено заяву про зменшення розміру позовних вимог, в результаті чого станом на момент розгляду справи по суті заборгованість відповідача в частині суми попередньої оплати становить 185 400 доларів США.

Отже, зазначеними діями щодо повернення суми попередньої оплати відповідач повторно підтвердив факт невиконання свого зобов'язання з поставки товару у визначений сторонами строк та не можливість його виконання і в подальшому.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем так і не було наведено суду доказів належного виконання своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р., а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги LACTOPUR INC до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" про стягнення попередньої оплати в сумі 185 400 доларів США (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про стягнення суми втраченого прибутку (упущена вигода) в розмірі 8 000 дол. США та збитків в розмірі 43 000 дол. США, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позовних вимогах в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Упущена вигода - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на даних бухгалтерського та податкового обліку, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання певних грошових сум чи інших цінностей, якщо інший учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення. Аналогічну позицію наведено у постановах від 03.03.2014р., від 25.02.2016р. Вищого господарського суду України по справах №922/2961/13, №910/16253/15.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Одночасно, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі постачання товару. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків".

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Проте, як вірно було зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів неотримання прибутку в сумі 8 000 доларів США лише з огляду на те, що товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" не було виконано своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р., що свідчить про те, що позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди в розмірі 8 000 доларів США є безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами, відповідно до вимог ст.ст. 33,34 ГПК України.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що виставлення позивачем контрагенту рахунку-фактури, в якому визначено більшу ціну товару, ніж за спірним правочином, не є беззаперечним свідченням того, що LACTOPUR INC. саме у разі належного виконання відповідачем своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. було б отримано прибуток в сумі 8 000 доларів США.

До того ж, вимоги позивача про стягнення збитків сумі 43 000 доларів США, які було фактично сплачено заявником в якості штрафної санкції перед своїм контрагентом за непоставку товару, колегія суддів також вважає необґрунтованими.

З наданих документів у суду відсутні підстави вважати, що товар, який повинен був бути переданий LACTOPUR INC Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret, це саме товар, який не було поставлено відповідачем за контрактом №19/15 від 06.03.2015р., та зокрема, специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р.

До того ж, посилання заявника на те, що у рахунку-фактурі, який було виставлено останнім на оплату товару Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret, країни походження товару Україна та способу його пакування, що відповідає, зазначеному у спірному правочині, також не є беззаперечним свідченням, що предметом поставки між LACTOPUR INC. та Компанією Aynes Gida Sanayi ve Ticaret був саме товар, який не було передано відповідачем.

Доказів того, що LACTOPUR INC. не могло виконати свої зобов'язання перед Компанією Aynes Gida Sanayi ve Ticaret та поставити товар, інший ніж поставлявся за спірним правочином, заявником до матеріалів справи також не надано.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що штрафні санкції, сплачені заявником Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret в розмірі 43 000 доларів США, стали наслідком саме винних дій товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог LACTOPUR INC. до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОПРОДЕКСПОРТ" про стягнення суми втраченого прибутку (упущена вигода) в розмірі 8 000 дол. США та збитків в розмірі 43 000 дол. США. й відмову в їх задоволенні.

Щодо заперечення відповідача на рахунок правомірності прийняття судом позовної заяви до розгляду та вирішення справи по суті, оскільки подана від імені LACTOPUR INC. довіреність оформлена в простій письмові формі і не легалізована відповідно до вимог законодавства України, а тому не може бути належним доказом в судах України та підтверджувати повноваження ОСОБА_5 на підписання позовної заяви від імені LACTOPUR INC, колегія суддів зазначає про наступне.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок визначається Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України. На вимогу суду, який розглядає справу, іноземна юридична особа має представити оформлений з урахуванням статті 13 цього Закону документ, що є доказом правосуб'єктності юридичної особи (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо).

Згідно ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до п. 7 Роз'яснень президії Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» господарський суд приймає як докази офіційні документи, що походять з інших держав, за умови їх легалізації дипломатичними або консульськими службами України. Консули України легалізують іноземні документи, що подаються до офіційних органів України, відповідно до статті 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02.04.94 N 127/94.

Згідно з ст. 54 Консульського статуту України консул легалізує документи і акти, складені за участю властей консульського округу, або такі, що виходять від цих властей. Консульська легалізація полягає в установленні і засвідченні справжності підпису, повноважень посадової особи, яка підписала документ чи акт або засвідчила попередній підпис на них, справжності відбитка штампа, печатки, зразки яких отримано консулом офіційним шляхом від компетентних органів держави перебування.

Пунктом 4.3. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном передбачено легалізацію лише офіційних документів, крім документів комерційного характеру, складених і засвідчених на території іноземних держав органами державної влади.

Проте, у даному випадку не можуть бути застосовані норми щодо легалізації довіреності, виданою LACTOPUR INC. 06.05.2016р., оскільки фактично означена довіреність видана не уповноваженим органом іноземної держави, а суб'єктом господарювання, що створений та зареєстрований згідно законодавства Канади.

Тобто, у даному випадку, посилання відповідача на припис Закону України "Про міжнародне приватне право" є необґрунтованими, а твердження щодо необхідності легалізації - безпідставними, оскільки фактично чинним законодавством не ставиться вимог щодо обов'язкового проходження легалізації документів, які складені юридичними особами - нерезидентами.

Крім того, як вбачається з п. 2. Роз'яснень президії Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» правовий статус іноземного суб'єкта господарювання підтверджується, як правило, випискою з торговельного (банківського, судового) реєстру країни, де такий суб'єкт господарювання має офіційно зареєстровану контору. Правовий статус іноземних суб'єктів господарювання може також підтверджуватись еквівалентними доказами правового статусу, що визнаються як такі законодавством країни створення, громадянства або місця знаходження такого суб'єкта і видані компетентними органами цієї країни.

Як вбачається з матеріалів справи, правовий статут позивача - LACTOPUR INC., як юридичної особи, створеної за законодавством Канади, підтверджується Сертифікатом відповідності від 16.03.2016 р. (а.с. 15-16).

Позовну заяву у справі № 910/14369/16 від імені LACTOPUR INC. підписано представником ОСОБА_5 на підставі довіреності, виданої і підписаної директором LACTOPUR INC. ОСОБА_10.

Повноваження ОСОБА_10, як директора LACTOPUR INC., підтверджуються наявною в матеріалах справи роздруківкою інформації про федеральну корпорацію № 4236921 з нотаріальним перекладом на українську мову (а.с. 17-20). Обмежень щодо підписання документів від імені LACTOPUR INC. зазначена роздруківка не містить.

Зазначена інформація про федеральну корпорацію № 4236921 (LACTOPUR INC.) є загальнодоступною та оприлюднена на сайті Міністерства промисловості Канади в мережі Інтернет за адресою www.ic.gc.ca.

Крім того, з наявного в матеріалах справи контракту № 19/15 від 06.03.2015 р. та специфікацій до нього, в якості підписанта зазначених документів також виступає директор LACTOPUR INC. ОСОБА_10, повноваження на підпис яких не оспорюється відповідачем.

Отже, з огляду на наведене у сукупності, у суду відсутні підстави для ставлення під сумнів повноважень ОСОБА_5 на підписання позовної заяви від імені LACTOPUR INC.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до матеріалів справи позивачем було надано лист від 29.10.2016 р., підписаний директором LACTOPUR INC. ОСОБА_10 та з якого вбачається, що LACTOPUR INC. підтверджує, що відповідно до договору 05/06/16 про надання юридичних послуг від 06.05.2016 р. компанія LACTOPUR INC. Уповноважила таких працівників ТОВ «Кодекс Україна» як ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 і ОСОБА_7 представляти незалежно один від одного LACTOPUR INC в загальних, господарських та адміністративних судах. Зазначений лист засвідчено в порядку, передбаченому ст. 54 Консульського статуту України.

Також позивачем було надано належним чином завірену, відповідно до ст. 54 Консульського статуту України, довіреність з проставленням на ній апостилю, якою підтверджуються повноваження ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 26.09.2016 року у справі № 910/14369/16, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродекспорт" на рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016 року у справі № 910/14369/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016 року у справі № 910/14369/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/14369/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко