КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р. Справа№ 910/11439/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Рижук Є.М. - дов. №22 від 06.06.2016р.

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р.

у справі № 910/11439/16 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Київського міського територіального відділення Антимонопольного

комітету України

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про стягнення пені у розмірі 50 000,00 грн.

В судовому засіданні 14.12.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Київське міське територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення, позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - Товариство, відповідач) 50 000 грн. пені, нарахованої за прострочення сплати штрафу, накладеного на відповідача рішенням адміністративної колегії Відділення від 31.03.2014 №18/01-р/к "Про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у справі №158-01/12.13 (далі - рішення №18/01-р/к).

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням №18/01-р/к визнано дії Товариства, що полягають у встановленні завищеної вартості послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів архітектури до електричних мереж, шляхом необґрунтованого включення у прямі витрати витрат з оплати праці заступника начальника управління перспективного розвитку, керівника групи, економіста І категорії, витрати з заробітної плати яких відносяться до загальновиробничих витрат, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон), у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до електричних мереж, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства, розташованих на території м. Києва, шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; за вчинене порушення на Товариство накладено штраф у сумі 50 000 грн.; вказаний штраф Товариством сплачено 11.12.2014, тобто з простроченням; за прострочення сплати зазначеного штрафу з Товариства слід стягнути нараховану Відділенням суму пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. у справі №910/11439/16 позов задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» в доход загального фонду державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України за місцезнаходженням платника податків у Печерському районі міста Києва 50 000,00 грн. пені, та стягнуто в доход державного бюджету України 1378,00грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (ст.60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст.1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», ст.ст. 256, 258, 261, 267 ЦК України) та процесуального права (ст.ст. 33, 43 ГПК України), без дослідження матеріалів справи та надання переваги одним доказам над іншими.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 20.09.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2016р. колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва, розгляд справи призначався останній раз на 14.12.2016р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 14.12.2016р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 14.12.2016р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився.

14.12.2016р. від відповідача за підписом начальника відділу загальноправового забезпечення департаменту загальноправової роботи дирекції правового забезпечення Мамончук М.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що представники відповідача Коваленко Н.М. та Коновалова Г.В. перебувають у відпустці та у відрядженні відповідно.

Оскільки відповідачем на загальних підставах не доведено неможливість направлення в судове засідання іншого представника, зважаючи на те, що клопотання подано начальником відділу загальноправового забезпечення департаменту загальноправової роботи дирекції правового забезпечення Мамончук М.В. на підставі довіреності від 21.06.2016 №91/2016/06/21-1, відповідно до якої остання наділена правом представлення інтересів відповідача в судах, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України від 31.03.2014 №18/01-р/к "Про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у справі №158-01/12.13:

- визнано, що Товариство протягом періоду з 01.01.2012 по 30.06.2013 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до електронних мереж, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства, розташованих на території м. Києва, з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента (пункт 1);

- визнано дії Товариства, що полягають у встановленні завищеної вартості послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів архітектури до електричних мереж, шляхом необґрунтованого включення у прямі витрати витрат з оплати праці заступника начальника управління перспективного розвитку, керівника групи, економіста І категорії, витрати з заробітної плати яких відносяться до загальновиробничих витрат, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до електричних мереж, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства, розташованих на території м. Києва, шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку (пункт 2);

- за вчинене порушення, викладене в пункті 2 резолютивної частини рішення №18/01-р/к, відповідно до абзацу другого частини другої статті 52 Закону накладено на Товариство штраф у сумі 50 000 грн. (пункт 3);

- зобов'язано Товариство припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 2 резолютивної частини рішення №18/01-р/к, шляхом приведення вартості послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до економічно обґрунтованого рівня, про що повідомити Відділення у двомісячний строк з дня отримання рішення (пункт 4).

У частині першій статті 48 Закону зазначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Відповідно до частин другої і третьої статті 56 Закону рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання. Особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення №18/01-р/к було надіслано на адресу Товариства супровідним листом від 01.04.2014р. №26-01/1008 та отримано відповідачем 07.04.2014р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за адресою Товариства, наявною в матеріалах справи.

Отже, строк добровільної сплати Товариством суми штрафу закінчився 10.06.2014р. (оскільки 07.06.2014, 08.06.2014 і 09.06.2014 неробочі дні).

Відповідно до частини восьмої статті 56 Закону протягом п'яти днів з дня сплати штрафу суб'єкт господарювання зобов'язаний надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу.

Як встановлено судом, Товариство сплатило штраф 11.12.2014р.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказував, що рішення №18/01-р/к було оскаржено Товариством до Окружного адміністративного суду м. Києва, а зобов'язання зі сплати штрафу на підставі рішення №18/01-р/к відповідачем було виконано достроково 11.12.2014р., без пропущення строків його виконання, а тому правові підстави для нарахування пені відсутні.

Разом з тим, згідно із частинами першою, другою і третьою статті 60 Закону заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Рішення Антимонопольного комітету України, адміністративної колегії Антимонопольного комітету України та державного уповноваженого Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду міста Києва. Рішення адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарських судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Прийняття господарським судом до розгляду заяви про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України не зупиняє його виконання, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Таким чином, оскільки рішення Відділення може бути оскаржено тільки до господарського суду, а Товариством оскаржено рішення №18/01-р/к в адміністративному порядку, то в цьому випадку переривання строку для добровільної сплати Товариством штрафу не відбулося.

Викладеним спростовуються доводи апелянта про те, що виконання рішення Відділення було зупинено з моменту прийняття Окружним адміністративним судом м. Києва ухвали про порушення провадження у справі.

У частині п'ятій статті 56 Закону зазначено, що за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України. Нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з Товариства 50 000 грн. пені, Відділення визначило періоди її нарахування, а саме з 10.06.2014р. (наступний день після закінчення строку сплати штрафу) по 11.12.2014р. (дата сплати штрафу), тобто 186 днів.

Судом встановлено, що загальна кількість днів прострочення сплати штрафу становить 185 днів, оскільки останній день добровільної сплати штрафу 10.06.2016р.; сума пені за один день прострочення сплати штрафу складає 750 грн., тому за 185 днів прострочення сплати штрафу з відповідача слід було б стягнути 135 000 грн. пені (750 грн. х 185 днів).

Проте за приписами частини п'ятої статті 56 Закону розмір пені не може перевищувати розміру штрафу (50 000 грн.), накладеного на відповідача рішенням №18/01-р/к, а тому стягненню з Товариства підлягає 50 000 грн. пені.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем пропущено строк позовної давності із звернення з даним позовом до суду, то колегія суддів вважає необхідним значити наступне.

Відповідач вказує, що до стягнення пені застосовується спеціальна позовна давність в один рік, визначена статтею 258 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до пункту 22 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" нарахування та стягнення пені, передбаченої частиною п'ятою статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", має обов'язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування, і в зв'язку з цим не підпадає під ознаки адміністративно-господарських санкцій в розумінні статей 238, 239, 249 ГК України, які застосовуються саме на підставі рішення уповноваженого на це органу. Тому під час таких нарахування та стягнення не застосовуються строки, про які йдеться у статті 250 названого Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Крім того, частинами першою і другою статті 42 Закону встановлено, що суб'єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності.

Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п'ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.

Таким чином, строк позовної давності, визначений ЦК України не може застосовуватися до правовідносин сторін в даній справі.

Згідно з частиною дев'ятою статті 56 Закону суми стягнутих штрафів та пені зараховуються до державного бюджету.

Відповідно до вимог статті 29 Бюджетного кодексу України та статті 56 Закону суми стягнутих штрафів та пені перераховуються до загального фонду Державного бюджету України за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 "Адміністративні штрафи та інші санкції", символ звітності 106.

Згідно з Переліком кодів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 №106 "Про деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету", контролюючими органами справляння надходжень бюджету по коду бюджетної класифікації 21081100 "Адміністративні штрафи та інші санкції", є органи Державної податкової служби України.

Таким чином, враховуючи те, що судом першої інстанції, крім іншого, правильно зазначено встановлені обставини справи та законодавство, яким вірно керувався суд при прийнятті оскаржуваного рішення, вимоги апелянта щодо скасування рішення є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. у справі № 910/11439/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. у справі № 910/11439/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11439/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров