КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. Справа№ 910/32218/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016

у справі № 910/32218/15 (суддя - Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА»

до Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2

третя особа Учасник товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_3

про стягнення заборгованості

за участю представників сторін:

від позивача- ОСОБА_4, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Оболонським РВ ГУ ДМС України в місті Києві

від відповідача - не з'явились

від третьої особи - ОСОБА_5, довіреність б/н від 21.10.2016

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МСА» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 (відповідач у справі) про встановлення розміру стягнення (заборгованості), яке Учасник «МСА» ОСОБА_2 винний Товариству на підставі п. 3.2 Статуту ТОВ «МСА» та стягнення з ОСОБА_2 заборгованість у сумі 49 850,00 грн за рахунок її частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» на користь Товариства.

16.04.2016 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «МСА» подав заяву про зміну предмета позову (уточнення позовних вимог), відповідно до якої просив суд стягнути з Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 62 164, 52 грн за рахунок частини майна в ТОВ «МСА», яке їй належить, та на підставі цього визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «МСА» право власності та користування на 36,96968183% корпоративних прав відповідача, що складає 18,48484108 % від загального розміру корпоративних прав учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» від моменту прийняття рішення в даній справі.

19.04.2016 позивач подав до Господарського суду міста Києва заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 231 том 1), в якій просив стягнути з Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 62 164, 52 грн за рахунок її частки в статутному капіталі ТОВ «МСА» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА». Подана заява була прийнята місцевим господарським судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» в особі Голови ради директорів ОСОБА_4 заборгованість в сумі 62 164 грн 52 коп за рахунок частки учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» та судовий збір в розмірі 1 827 грн. 00 коп.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/6200 від 27.09.2016 року), в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 року та відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, невірно застосовано норми матеріального права, оскільки, на думку апелянта, враховуючи, що сплата штрафних санкцій є додатковим зобов'язанням, то оскільки строк позовної давності до основної вимоги - сплати недовнесеної частки у статутний капітал товариства, сплив, слід вважати, що сплив строк позовної давності і до додаткової вимоги. Відповідач стверджує, що оскільки ним заявлялась в суді першої інстанції заява про застосування строків позовної давності, то у задоволенні позову слід відмовити. Разом з цим, апелянт посилається на те, що Господарським судом міста Києва невірно застосовано ст. 149 ЦК України, на підставі якої заявлено позов, оскільки, на думку відповідача, приписи даної статті регулюють питання стягнення не частки учасника у статутному капіталі товариства, а можливість звернення стягнення на майно товариства, пропорційно частці учасника у статутному капіталі товариства і виключно у разі недостатності в такого учасника (боржника) іншого майна для задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 апеляційну скаргу учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 на рішення Господарського суду від 19.04.2016 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді- Мальчено А.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 02.11.2016.

01.11.2016 від третьої особи до Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив (вх. №09-11/21727/16) на апеляційну скаргу відповідача, в якому учасник ТОВ «МСА» ОСОБА_3 зазначає про правомірність висновків місцевого господарського суду, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишити рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 без змін.

01.11.2016 від ТОВ «МСА» до Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив (вх. №09-11/21728/16) на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишити рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 без змін.

У зв'язку з перебування судді Дикунської С.Я. у відпустці, протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів справі № 910/32218/15 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Агрикова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 апеляційну скаргу Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Агрикова О.В. та призначено розгляд справи на 30.11.2016.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 30.11.2016 представників апелянта, розгляд справи було відкладено на 21.12.2016, про що Київським апеляційним господарським судом винесено ухвалу.

У судовому засіданні 21.12.2016 представники позивача та третьої особи заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 залишити без змін з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Представник апелянта у судове засідання повторно не з'явилися. До початку судового засідання 20.12.2016 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку із неможливістю забезпечити участь представника у судове засідання.

Розглянувши подане клопотання апелянта, колегія суддів не знайшла підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, неподання витребуваних доказів.

Виходячи з аналізу вказаної правової норми, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-четвертою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, так і прийти особисто, враховуючи, що позов подано громадянином - учасником товариства. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, що у клопотанні про відкладення справи апелянт не посилається на намір надати додаткові докази та пояснення по суті спору, закінчення встановлених ст. 102 ГПК України строків розгляду справи, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне.

Поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, в також права та обов'язки їх учасників та засновників регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про господарські товариства».

Відповідно до ч. 1 ст. 140 ЦК України та ч. 1 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства», товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

У відповідності до вимог ст. 87, 91, 92 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення з дня її державної реєстрації і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Цивільна дієздатність юридичної особи визначається моментом набуття цивільних прав та обов'язків, які юридична особа здійснює через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю, відповідно до ст. 143 ЦК України, ст. 4, 51 Закону є Статут, який серед іншого повинен містити відомості про вид товариства, предмет, цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування, розмір та порядок утворення статутного капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства, порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів, порядок ліквідації чи реорганізації товариства, а також права та обов'язки учасників товариства.

За приписами ст. 115 ЦК України, вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці, що відповідає ст. 86 ГК України.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про господарські товариства» учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «МСА», зареєстроване Оболонською районною державною адміністрацією міста Києва 11 грудня 2002 року.

В 2006 році Загальними Зборами учасників Товариства була затверджена остання редакція Статуту ТОВ «МСА», про що внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців за реєстраційним записом за №2000003 від 27.06.2006.

Відповідно до п. 2.1. Статуту ТОВ «МСА» його учасниками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Пунктом 3.1. Статуту ТОВ «МСА» визначено, що для здійснення товариством діяльності, за рахунок грошових вкладів учасників створюється статутний капітал в розмірі 1 600 000,00 грн. Розмір і вид вкладів та розмір частки кожного з учасників в статутному капіталі товариства визначено наступним чином: ОСОБА_3 вносить грошові кошти в сумі 800 000,00 грн, що становить 50 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_2 вносить грошові кошти в сумі 800 000,00 грн, що становить 50% статутного капіталу товариства.

Згідно п. 3.2. Статуту до моменту державної реєстрації кожен із учасників зобов'язаний внести до статутного капіталу 50% свого вкладу. Частини вкладів учасників, що залишились несплаченими, підлягають сплаті протягом першого року діяльності товариства. В разі невиконання зобов'язання учасника щодо своєчасного внесення вкладу, товариство вправі стягнути з цього учасника 10% річних з недовнесеної суми.

Відповідно до п. 3.6. Статуту зміна розміру статутного капіталу здійснюється за рішенням загальних Зборів учасників Товариства.

Згідно п. 10.6. Статуту загальні збори є повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів.

Пунктом б), л) п. 10.7 Статуту до компетенції Загальних зборів учасників належить: внесення змін до статут товариства, зміна розміру його статутного капіталу; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових внесків.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «МСА», оформлених протоколом №10 від 14 червня 2006 було збільшено розмір статутного капіталу товариства та визначено його у розмірі 1 600 000,00 грн з вкладом кожного із учасників по 800 000,00 грн.

Згідно вимог п. 1-2 ч. 1 ст. 117 Цивільного кодексу України, пунктами а)-б) ч. 1 ст. 11 Закону України «Про господарські товариства», учасники товариства зобов'язані додержувати установчих документів товариства і виконувати рішення загальних зборів та інших органів управління товариства; виконувати свої зобов'язання перед товариством, в тому числі і пов'язані з майновою участю, а також вносити вклади (оплачувати акції) у розмірі, порядку та засобами, передбаченими установчими документами.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що громадянка ОСОБА_2, як учасник товариства, не внесла свій вклад до статутного капіталу повному обсязі, а лише з 800 000,00 грн внесла грошові кошти у розмірі 301 500,00 грн.

Однак, з представлених позивачем банківський виписок, прибуткових касових ордерів (а.с. 126-145 том 1), колегією суддів встановлено, що у період з 2006 по 2008 рік ОСОБА_2 внесла до статутного капіталу товариства грошові кошти в сумі 393 500, 00 грн. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що Господарським судом міста Києва невірно визначено розмір внесеного вкладу учасником ОСОБА_2, оскільки згідно представлених документів оплата відповідачем статутного вкладу підтверджується саме у сумі 393 500, 00 грн.

Разом з цим, відповідач, на підтвердження повної сплати частки до статутного капіталу товариства (внесення 800 000,00 грн.) до суду першої інстанції надала Свідоцтво Б/н. від 05.05.14 та Довідка Б/н. від 15.08.15, видані за підписом Директора ТОВ «МСА» ОСОБА_7 (а.с. 73-74 том 1).

Місцевий господарський суд правомірно відхилив зазначені документи як належні докази у справі, оскільки з наявних в матеріалах справи копій судових рішень в адміністративних справах (а.с.234-258 том 1) вбачається, що судами адміністративної юрисдикції, зокрема Київським апеляційним адміністративним судом у постанові від 04.09.2014 у справі № 826/4855/14 та Окружним адміністративним судом міста Києва у постанові від 31.10.2014 у справі №826/14135/14 були встановлені факти, зокрема того, що директор ТОВ «МСА» ОСОБА_7, згідно положень Статуту товариства, не мав повноважень вчиняти дії від імені ТОВ «МСА», оскільки Статутом товариства передбачено, що такі дії може вчиняти виключно Голова ради директорів. Окрім того запис про зміну керівника юридичної особи №40003 від 24.03.2014 адміністративним судом було скасовано.

Статтею 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням, третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, враховуючи преюдиціально встановлені факти щодо відсутності у ОСОБА_7 повноважень на вчинення відповідних дій від імені ТОВ «МСА» станом на 05.05.2014 - дату видачі відповідачу у справі Свідоцтва про сплату частки до Статутного капіталу товариства, то подані ОСОБА_2 документи не можуть бути прийняті в якості доказу, що підтверджують внесення нею вкладу до статутного капіталу товариства відповідно до приписів Статуту ТОВ «МСА».

З урахуванням того, що інших доказів таких як платіжних доручень, банківських виписок, касових ордерів тощо, на підтвердження внесення вкладу до статутного капіталу товариства відповідач не надала, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи документи свідчать про внесення ОСОБА_2 вкладу лише частково, а саме у сумі 393 500,00 грн.

А відтак, невнесена частина вкладу ОСОБА_2 (відповідача у справі) складає 406 500,00 грн (з розрахунку 800 000,00 грн. - 393 500, 00грн. = 433 500,00 грн.).

Відповідно до ч. 3 ст. 144 Цивільного кодексу України, якщо учасники до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства не внесли (не повністю внесли) свої вклади, загальні збори учасників приймають одне з таких рішень: про виключення із складу товариства тих учасників, які не внесли (не повністю внесли) свої вклади, та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про зменшення статутного капіталу та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про ліквідацію товариства.

Зміни до статуту, пов'язані із зміною розміру статутного капіталу та/або із зміною складу учасників, підлягають державній реєстрації в установленому законом порядку.

Аналогічні положення визначені статтею 52 Закону України «Про господарські товариства».

Разом з цим, пунктом 3.2. Статуту ТОВ «МСА» передбачено, що в разі невиконання зобов'язання учасника щодо своєчасного внесення вкладу, товариство вправі стягнути з цього учасника 10% річних з недовнесеної суми.

Предметом спору у даній справі є вимоги ТОВ «МСА» про стягнення з ОСОБА_2, як учасника товариства, штрафних санкцій, а саме 10% річних від недонесеної суми в розмірі 62 164, 52 грн, нарахованих на суму боргу 496 500,00 за період з 27.06.2014 по 27.09.2015 за рахунок її частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА».

Правовою підставою для стягнення вказаної суми за рахунок частки ОСОБА_2 в статутному капіталі товариства, позивач зазначає приписи ст. 149 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд, встановивши розмір недовнесеної учасником ОСОБА_2 частки до статутного капіталу ТОВ «МСА» та відповідно визначивши розмір штрафних санкцій, дійшов висновку про можливість стягнення штрафних санкцій з відповідача саме за рахунок її частки у статутному капіталі товариства на підставі ст. 149 ЦК України. Однак, колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції неправомірними з огляду на наступне.

Положеннями Статуту ТОВ «МСА» за невнесення вкладу до статутного капіталу товариства передбачена можливість нарахування 10 % річних. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено, що вірний розмір невнесеної частки ОСОБА_2 становить 406 500,00 грн, то 10% річних за заявлений позивачем період становить 51 007,40 грн.

Згідно зі ст. 149 ЦК України, звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі.

Господарське товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески. Сума вкладів засновників та учасників господарського товариства становить статутний капітал товариства (ч. 1 ст. 85, ч. 1 ст. 87 Господарського кодексу України, ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові у справі № 6-31цс14 від 17.09.2014, яка відповідно до ст. 111-28 ГПК України повинна враховуватися судами загальної юрисдикції, у господарському товаристві статутний капітал поділений на частки, а майно при виході учасника розподіляється між його членам пропорційно часткам у статному капіталі, тобто виходячи з правовідносин спільної часткової власності з визначенням часток у порядку, визначеному законом і статутом товариства.

Згідно зі ст. 149 Цивільного кодексу України звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред'явлення вимог кредиторами. Звернення стягнення на всю частку учасника в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю припиняє його участь у товаристві.

З системного аналізу вищенаведених приписів законодавства, колегія суддів зазначає, що частка у статутному капіталі товариства, за рахунок якої просить позивач стягнути штрафні санкції з відповідача, і частка в майні товариства, на що допускає стягнення ст. 149 ЦК України - це взаємопов'язані, але не тотожні поняття. Законодавець визначає специфіку стягнення згідно ст. 149 ЦК України, яка полягає у тому, що об'єктом стягнення згідно ст. 149 ЦК України є не частка учасника у статутному капіталі, а частка в майні товариства, пропорційна розміру частки у статутному капіталі. При цьому, в результаті звернення стягнення на частку в майні товариства у товариства не з'являється новий учасник, а лише зменшується його майнова маса на виділену частку учасника-боржника. У спосіб, передбачений ст. 149 ЦК України, особи звертають стягнення лише на майнові права учасника-боржника і аж ніяк не корпоративні права даного учасника.

Загальними правовими підставами для звернення стягнення на частку в майні товариства, пропорційну частці його учасника - боржника, є вимога кредитора і недостатність іншого майна такого учасника.

Отже, за змістом зазначених норм права майно товариства може бути виділено пропорційно частці боржника в статутному капіталі або виплачена його вартість пропорційно частці боржника в статутному капіталі товариства на вимогу кредитора, у тому числі і шляхом пред'явлення такої вимоги до суду.

Разом із тим виплата вартості частки майна або виділення частки майна боржника, пропорційної частці боржника в статутному капіталі, повинні проходити з дотриманням положень закону та статуту товариства (ст. 148 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи свідчать про те, що заявляючи вимоги до ОСОБА_2, яка є власником вкладу до статутного капіталу ТОВ «МСА», позивач ототожнює поняття «вклад учасника товариства в його статутний капітал» і «частка майна, що відповідає частці учасника в статутному капіталі товариства». В силу положень діючого законодавства України (п.1 ч.1 ст.115 ЦК України, ст.12 Закону України «Про господарські товариства») майно передається учасниками товариству у власність, а у ст.149 ЦК України йдеться про виключення з загального правила непорушності права власності юридичної особи, відповідно до якого можливо звернути стягнення на частину майна товариства пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі. Способи захисту права кредитора відповідно до наведеної правової норми не містять такого, як вимога про стягнення боргу за рахунок частки учасника у статутному вкладі товариства, оскільки даною нормою встановлено виключно можливість такого стягнення за рахунок майна товариства, пропорційно вартості частці учасника-боржника в статутному капіталі.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявляючи позов на підставі ст. 149 ЦК України про стягнення з учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 штрафних санкцій в розмірі 62 164, 52 грн за рахунок її частки в статутному капіталі товариства, позивачем обрано невірний спосіб захисту, що відповідно є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі, відповідач посилається на пропуск строків позовної давності. Однак, колегія суддів звертає увагу, відповідно до абз. 2 п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських спорів» у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом. Згідно протоколів судових засідань Господарського суду міста Києва представники відповідача жодного разу не з'являлись у судове засідання, хоча відповідач був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи. Жодних письмових заяв відповідача про застосування строків позовної давності, які подавались до суду першої інстанції матеріали справи не містять. При цьому, апелянт не навів ні обставин, ні документів, які б підтверджували б неможливості подання відповідної заяви в суді першої інстанції. З огляду на зазначене, колегія суддів не приймає до розгляду подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності.

Враховуючи невірне застосування місцевим господарським судом приписів ст. 149 Цивільного кодексу України, та неповне дослідження дійсних правовідносин, що склались між сторонами, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, дійшла висновку про скасування рішення суду Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 та прийняття нового ріння про відмову в позові повністю, та відповідно про задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_2.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на позивача у справі.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 99, 101, п. 2 ч. 1 ст. 103, п.1 ч. 1 ст. 104, ст.. 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 у справі №910/32218/15 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва 19.04.2016 у справі №910/32218/15 скасувати та прийняти нове рішення:

«В позов відмовити повністю».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МСА» (04211, АДРЕСА_1, ) на користь ОСОБА_2 (04211, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов'язкових платежів НОМЕР_1) 2 679 (дві тисячі шістсот сімдесят дев'ять) грн 60 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду.

5. Справу №910/32218/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко