ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа № 917/1507/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І. В.;

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, ордер ПТ №09682, від 19.12.2016, витяг з угоди на представництво інтересів у господарському суді №09/12 від 19.12.2016, ОСОБА_2 за довіреністю №44 від 15.11.2016,

відповідача не зявився,

третьої особи не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Карлівського колективного будівельно-монтажного обєднання "Райагробуд" (вх.№3305П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 у справі № 917/1507/16

за позовом Карлівського колективного будівельно-монтажного обєднання "Райагробуд", м. Карлівка, Полтавська область,

до Полтавського обласного міжгосподарського виробничого обєднання по агропромисловому будівництву "Полтавоблагробуд" м. Полтава,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - субєкта державної реєстрації - Полтавської міської ради, м.Полтава,

про виділення частки у статутному фонді, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовною заявою (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 26.10.2016 за № 02-06-321 (вх.№13233) - а.с.40, том 8) до відповідача, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, про виділення частки позивача у майні відповідача пропорційно частки у статутному капіталі відповідача.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 у справі №917/1507/16 (суддя Ореховська О.О.) об'єднано справи №917/1507/16 та №18/1916/12 про банкрутство Карлівського колективного будівельно-монтажного об'єднання "Райагробуд" в одну справу та присвоєно об'єднаній справі №18/1916/12. Відхилено клопотання від 16.11.2016, б/н (вх.№14318 від 17.11.2016) про призначення судової експертизи. Відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; викладення висновків у судовому рішенні, які не відповідають обставинам справи; а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 у справі №917/1507/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а також просить задовольнити клопотання про призначення судової експертизи; судові витрати - покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд у порушення норм процесуального права, а саме: ст.58 Господарського процесуального кодексу України помилково обєднав справи №917/1507/16 та 18/1916/12 в одну справу та присвоїв обєднаній справі №18/1916/12 з огляду на те, що підставами виникнення спору є різні правовідносини, кожна з яких породжує різні взаємні права та обовязки сторін. Ці справи не є однорідними, рішення у них передбачають різні способи захисту порушеного права. На думку апелянта, справи про банкрутство не відносяться до справ позовного провадження та виділені в особливу категорію справ, метою розгляду яких є встановлення факту неплатоспроможності. Справу про банкрутство позивача порушено на підставі заяви УПФУ у Карлівському районі Полтавської області. Відповідач Полтавське обласне міжгосподарське виробниче обєднання по агропромисловому будівництву «Полтавоблагробуд», у справі №917/1507/16 не є стороною, тобто не є кредитором, або боржником. Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції не узята до уваги вимога частини 5 ст.26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції від 14.05.1992 (зі змінами та доповненнями), якою передбачено, що ліквідатор, узявши частку, яка належить банкруту у спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів в установленому порядку порушує питання про виділення цієї частки. Як вважає апелянт, суд помилково зазначив, що спільна сумісна власність виникає лише між подружжям, а також між членами фермерського господарства, натомість, на думку апелянта, юридичні особи також є субєктами права спільної сумісної власності. Вважає помилковим посилання судом на висновок Верховного Суду України від 13.04.2016, оскільки у зазначеній справі спір розглядався саме за позовною вимогою до боржника; даний спір вважає таким, що виник з корпоративних відносин; у межах справи про банкрутство не розглядаються вимоги до боржника в корпоративних спорах до інших осіб, такі спори розглядаються з урахуванням статей 12, 13, 15, 16 ГПК України. Суд, на думку апелянта, чітко не визначив правової природи заявленого позову; з посиланням на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 18.05.2016 у справі №5023/1504/11 апелянт зазначив, що, відмовляючи позивачу з підстав неправильного посилання позивача на приписи статей 368 та 370 ЦК України як на підставу позову, суд самостійно не здійснив правильну кваліфікацію спірних правовідносин і не застосував саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Крім того, апелянт вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи для виділення частки у майна відповідача та витребування у відповідача необхідних документів, оскільки зазначає, що це необхідно при виході учасника зі складу засновників.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, її розгляд призначено на 22.12.2016 о 16:30 год. у складі колегії суддів: голосуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

20.12.2016 від відповідача до суду надійшли заперечення (вх.№12907) на апеляційну скаргу.

У судове засідання 22.12.2016 представник апелянта не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечували, вважають її незаконною та необґрунтованою з підстав, зазначених у запереченнях на апеляційну скаргу, просять суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - у судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2010 №01-08/140 Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами в господарському судочинстві зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на вищевикладене, ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 сторони попереджені, що у разі не зявлення їх представників у судове засідання та не надання сторонами документів, справа може розглянута за наявними у ній матеріалами та за відсутністю представників сторін, тому справа згідно зі статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, розглядається за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про час та місце розгляду апеляційної скарги, та оскільки явка в судове засідання згідно зі статтею 22 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обовязком сторін, справа може розглядатися без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. З огляду на те, що ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 про прийняття апеляційної скарги до провадження явку представників судом обовязковою визнано не було, колегія суддів дійшла висновку про належне повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї доводи сторін, повторно переглянувши справу згідно приписів ст.101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів встановила.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права обєднав справи №917/1507/16 та №18/1916/12 в одну справу, розглянувши позов у справі №917/1507/16 у межах справи про банкрутство №18/1916/12.

Як убачається з матеріалів справи, 12.10.2012 господарським судом Полтавської області за заявою Управління Пенсійного фонду України в Карлівському районі порушено провадження у справі №18/1916/12 про банкрутство Карлівського колективного будівельно-монтажного об`єднання "Райагробуд" відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою господарського суду Полтавської області від 16.10.2012 у справі №18/1916/12 Карлівське КБМО "Райагробуд" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором підприємства-банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3 з наданням йому повноважень відповідно до положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (а.с.13, т.8).

Ведення ліквідаційної процедури передбачає реалізацію усіх активів підприємства-банкрута у рахунок погашення його боргу перед кредиторами.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.11.2011 №4212-VІ, який набрав чинності 19.01.2013, внесено зміни до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 № 2343-XII (зі змінами і доповненнями) та викладено його в новій редакції.

З огляду на приписи п. 1-1 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011) розгляд справи про банкрутство Карлівського КБМО "Райагробуд" здійснюється судом за нормами Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом у редакції Закону від 14.05.1992 №2343-XII (зі змінами і доповненнями).

За приписами частини 2 статті 41 Господарського процесуального кодексу України справи про банкрутство розглядаються в порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Відповідно до частини 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Пунктом 7 частини 1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарським судам підвідомчі спори з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

Згідно з частиною 9 ст.16 Господарського процесуального кодексу України (виключна підсудність справ) передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини 1 ст.12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Особливість вирішення таких спорів полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна та коштів боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

У даному випадку предметом судового розгляду є спір щодо виділення частки майна боржника у статутному фонді Полтавського обласного міжгосподарського виробничого обєднання по агропромисловому будівництву "Полтавоблагробуд" з метою повернення майна до ліквідаційної маси, який стосується питань формування ліквідаційної маси у справі про банкрутство, а тому безпосередньо пов'язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство.

Така позиція апеляційного суду узгоджується з відповідною правовою позицією щодо підвідомчості спорів за участю боржника, що викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №911/4212/14, відповідно до якої положення ст. 12, 16 Господарського процесуального кодексу України, у силу приписів частини 1 ст. 58 Конституції України, застосовуються і до справ про банкрутство, провадження у яких здійснюється за Законом про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013.

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону N 2343-XII); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону N 2343-XII); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону N 2343-XII); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону N 2343-XII); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону N 2343-XII).

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону N 2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 13.04.2016, прийнятій за результатами перегляду справи №908/4804/14.

За таких обставин та з огляду на правову позицію Верховного Суду України колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що даний спір не підлягає вирішенню судом у порядку окремого позовного провадження, а має розглядатися у межах справи про банкрутство відповідно положень частини 9 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.10.2016 у справі №922/4705/15.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта про те, що даний спір підлягає розгляду в окремому позовному провадженні суперечать нормам чинного законодавства та правовій позиції Верховного Суду України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем не обґрунтовано жодним чином порушення його інтересів саме обєднанням справ в одне провадження. Як свідчать матеріали справи, господарським судом позов прийнято до розгляду, з метою повного, обєктивного та всебічного розгляду спору залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, розглянуто спір по суті та прийнято рішення у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі Закон про банкрутство) ліквідатором є фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з частиною 1 ст.26 Закону про банкрутство усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Матеріали справи свідчать, що у ході ліквідаційної процедури ліквідатором встановлено, що Карлівське КБМО "Райагробуд" є одним із засновників (учасником) ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд", у звязку з чим боржник (позивач) звернувся до господарського суду з вимогами до відповідача про виділення частки боржника у майні відповідача пропорційно частки у статутному капіталі ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд". В обґрунтування позивач послався на норми частини 5 ст.26 Закону про банкрутство, якою встановлено, що ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів в установленому порядку порушує питання про виділення цієї частки. При цьому, вважає, що майно знаходиться на праві спільної сумісної власності, з посиланням на приписи пункту 1 ст.368 та пункту 2 ст.370 Цивільного кодексу України, просив виділити частку.

Відповідно до ст.118 Господарського кодексу України об'єднанням підприємств є господарська організація, утворена у складі двох або більше підприємств з метою координації їх виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань. Об'єднання підприємств утворюються підприємствами на добровільних засадах або за рішенням органів, які відповідно до цього Кодексу та інших законів мають право утворювати об'єднання підприємств. В об'єднання підприємств можуть входити підприємства, утворені за законодавством інших держав, а підприємства України можуть входити в об'єднання підприємств, утворені на території інших держав. Об'єднання підприємств утворюються на невизначений строк або як тимчасові об'єднання. Об'єднання підприємств є юридичною особою. Державна реєстрація об'єднання підприємств здійснюється відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

За приписами частин 1, 2, 3 ст. 119 Господарського кодексу України залежно від порядку заснування обєднання підприємств можуть утворюватися як господарські об'єднання або як державні чи комунальні господарські об'єднання. Господарське об'єднання - об'єднання підприємств, утворене за ініціативою підприємств, незалежно від їх виду, які на добровільних засадах об'єднали свою господарську діяльність. Господарські об'єднання діють на основі установчого договору та/або статуту, який затверджується їх засновниками.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у розумінні ст.119 Господарського кодексу України є господарським об'єднанням і здійснює свою діяльність на підставі статуту.

Статтею 57 Господарського кодексу України встановлено, що статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Згідно зі статутом Полтавського обласного міжгосподарського виробничого обєднання по агропромисловому будівництву «Полтавоблагробуд» (у редакції станом на 21.06.1993) обєднання є юридичною особою (0 ), 28.08.2006 ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд" включений до ЄДРПОУ (а.с.43-73, т.8).

Відповідно до нової редакції статуту Полтавського обласного міжгосподарського виробничого обєднання по агропромисловому будівництву «Полтавоблагробуд», затвердженої протоколом загальних зборів учасників від 01.06.2016, відомості про внесення змін відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд" згідно з даними офіційного сайту Міністерства юстиції України (а.с. 63-73, т.8).

Згідно зі статутом ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд" об'єднання створено на добровільних засадах загальними зборами учасників підприємств та організацій і є правонаступником об'єднання "Облміжколгоспбуд" (п. 1.1 статуту).

Відповідно до пункту 1.4 статуту учасниками об'єднання є юридичні особи. Учасники зберігають свій статус юридичної особи незалежно від організаційно-правової форми об'єднання і на них поширюються положення Господарського кодексу України та інших законів щодо регулювання діяльності суб'єктів господарювання. Перелік учасників об'єднання визначається рішенням загальних зборів учасників не рідше ніж один раз на п'ять років та затверджується ними у вигляді Реєстру учасників об'єднання. Учасниками об'єднання виступають юридичні особи, які згідно з чинним законодавством України, цим статутом та на підставі рішення вищого органу об'єднання будуть прийняті до складу його учасників (п. 5.1.статуту).

Згідно з реєстром учасників загальних зборів обєднання від 17.01.2014 до складу його учасників входить, зокрема, і Карлівське КБМО "Райагробуд" (а.с.18, том 8).

Статтею 167 Господарського кодексу України встановлено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документам. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, колегія суддів вважає, що даний спір між юридичною особою (відповідачем) та її учасником (позивачем) виник із корпоративних відносин, а тому позивач має довести належними та допустимими доказами наявність або відсутність факту порушення його права або законного інтересу у зазначених спірних відносинах, а також право на виділ частки у майні відповідача.

У відповідності до ст.123 Господарського кодексу України учасники обєднання підприємств можуть вносити на умовах і в порядку, передбачених його установчими документами, майнові внески (вступні, членські, цільові тощо). Майно передається обєднанню його учасниками у господарське відання або в оперативне управління на основі установчого договору чи рішення про утворення обєднання. Вартість майна відображується у його балансі. Обєднання підприємств не відповідає за зобовязаннями його учасників, а підприємства учасники не відповідають за зобовязаннями обєднання, якщо інше не передбачено установчим договором або статутом обєднання.

Пункт 7.1 статуту ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд" визначає, що майно об'єднання становлять основні фонди, оборотні кошти та інші цінності. Статутний капітал не створюється.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань розмір статутного фонду ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд" становить 0,00 грн (а.с.11-12, т.8).

Як убачається з матеріалів справи, жодних доказів щодо внесення позивачем внесків (вступних, членських, цільових тощо) або інших майнових активів у господарське відання або в оперативне управління до статутного фонду (капіталу) відповідача з моменту його утворення (21.06.1993) і по цей час не надано.

Згідно зі статтею 121 Господарського кодексу України підприємство - учасник господарського об'єднання має право добровільно вийти з об'єднання на умовах і в порядку, визначених установчим договором про його утворення чи статутом господарського об'єднання.

Відповідно до статті 124 Господарського кодексу України підприємства - учасники об'єднання можуть вийти з його складу із збереженням взаємних зобов'язань та укладених договорів з іншими суб'єктами господарювання. Вихід підприємства із складу державного (комунального) господарського об'єднання здійснюється за рішенням органу, що прийняв рішення про утворення об'єднання.

Ліквідація господарського об'єднання провадиться за рішенням підприємств-учасників, а ліквідація державного (комунального) об'єднання - за рішенням органу, що прийняв рішення про утворення об'єднання. Ліквідація об'єднання підприємств здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом щодо ліквідації підприємства. Майно, що залишилося після ліквідації об'єднання, розподіляється між учасниками згідно зі статутом об'єднання підприємств чи договором.

Статутом обєднання у новій редакції від 01.06.2016, яка діє на момент виникнення спору, зокрема, пунктами 1.4. та 5.2.5., встановлено право учасника щодо добровільного виходу з обєднання у порядку, визначеному цим статутом, із збереженням взаємних зобов'язань та укладених договорів з іншими суб'єктами господарювання.

Пунктом 5.2.6. статуту встановлено право учасника брати участь у розподілі майна при ліквідації обєднання.

Отже, колегія суддів, враховуючи приписи чинного законодавства та обставини справи, дійшла висновку, що статутом відповідача не встановлено будь-якого права учасникам обєднання на отримання частки у статутному капіталі у випадку добровільного виходу з обєднання, а визначено, що учасники відповідача набувають права лише у випадку його ліквідації.

Позивачем не надано доказів звернення до відповідача з питанням щодо добровільного виходу із складу обєднання, не надано доказів перебування відповідача у стані припинення у звязку із ліквідацією.

При таких обставинах, вимога позивача про виділення частки боржника у майні відповідача пропорційно частки у статутному капіталі відповідача є необґрунтованою.

При цьому, посилання позивача на приписи частини 1 ст.368 та пункт 2 ст.370 Цивільного кодексу України також є необґрунтованими, оскільки норми цивільного та господарського законодавства, що регулюють майнові відносини учасників обєднання підприємств, та пункт 7.2. статуту відповідача, який встановлює, що саме обєднанню (як юридичній особі) належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, тобто право власності на майно, або, якщо передано обєднанню його учасниками, у господарське відання або в оперативне управління, та обліковується на балансі обєднання, а, отже, думка позивача про те, що майно обєднання знаходиться у власності двох або більше осіб (співвласників), тобто на праві спільної часткової власності учасників обєднання, є помилковою.

Щодо доводів апелянта про необґрунтованість відмови у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи для виділення частки у майна відповідача колегія суддів виходить з такого.

Матеріали справи містять клопотання про призначення судової експертизи, в якому просить призначити експертизу та поставити на вирішення експерта питання про виділ частки Карлівського КБМО "Райагробуд" у майні ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд" пропорційно частки у статутному капіталі ПОМВОАБ "Полтавоблагробуд" з урахуванням ст.368, 370 Цивільного кодексу України та частини 5 ст.26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (а.с.125, т.8).

Відповідно до частини 1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Таким чином, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Господарський суд не повинний порушувати перед судовим експертом питання суто правового характеру, яке має вирішуватися самим судом, оскільки є предметом даного позову.

У даному спорі про право на частку у майні господарський суд може цей спір вирішити без проведення судової експертизи.

З огляду на зазначене, вимога апелянта у частині призначення судової експертизи є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Зважаючи на встановлені обставини та вимоги вищезазначених норм чинного законодавства, колегія суддів вважає, що господарський суд Полтавської області дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виділення частки у статутному фонді.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі, прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає. Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, ст.105 ГПК України, - колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Карлівського колективного будівельно-монтажного обєднання "Райагробуд" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 у справі №917/1507/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 27.12.2016 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя І.В.Тарасова