ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2016 р. Справа № 907/501/16

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т. Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_2

при секретарі судового засідання І.О.Борщ

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача (скаржника) ОСОБА_3 (представник за довіреністю)

від відповідача не зявився

від третьої особи- не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "ОСОБА_1 залізниця", № ДН-3/9/120 від 03.11.2016 року

на рішення господарського суду Закарпатської області від 21.10.2016 року (суддя Йосипчук О.С.)

у справі № 907/501/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Київ в особі регіональної філії "ОСОБА_1 залізниця", м.Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Рівненська митниця Державної фіскальної служби України, м.Рівне

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО-СИСТЕМИ", м.Хуст

про стягнення заборгованості в сумі 16 293,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 21.10.2016 року у справі № 907/501/16 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Київ в особі регіональної філії "ОСОБА_1 залізниця", м.Львів, про стягнення заборгованості в сумі 16 293,60 грн. - відмовлено.

Рішення суду мотивоване відсутністю протиправної поведінки та вини відповідача, а відтак, недоведенням факту завдання відповідачем збитків, суд вважав відсутніми підстави для покладання відповідальності на відповідача у спірній ситуації.

В апеляційній скарзі скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати, мотивуючи це тим, що відповідач у листі визнав факт надлишку у вагоні та просив перевантажити його, при цьому гарантуючи оплату, тобто відповідачем замовлено вагон для відправлення вантажу на станцію призначення, однак оплату за користування наданим вагоном відповідачем не здійснено. Крім того, плата за користування вагонами не є заходом відповідальності, яка може застосовуватися лише за наявності вини сторони у зобовязанні. Відповідно до ст. 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, повязані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Оплата всіх провізних платежів є обовязком одержувача перевізнику, який видає вантаж, за здійснене ним перевезення.

В судове засідання відповідач та третя особа не забезпечили явки представника, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи думку присутнього представника позивача, те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника позивача у судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, проте зі зміною мотивувальної частини рішення та виключенням окремих висновків суду першої інстанції з мотивувальної частини, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.02.2016р. на підставі СМГС накладної №01289834 відправником ТОВ "Белкарботранс" (Республіка Білорусь) зі станції Мінськ-Сортувальний Білоруської залізниці, вагоном №61650909 було відправлено вантаж (вугілля камяне) на адресу отримувача ТОВ "Енерго-Системи", станція призначення Гнідава, ОСОБА_1 залізниці, масою 69300кг.

Згідно з наявними у справі матеріалами, 10.02.2016р. згаданий вище вагон №61650909, на підставі Акту загальної форми №1083 від 10.02.2016р., було затримано на станції "Сарни" виробничого підрозділу "Рівненської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії "ОСОБА_1 залізниця" у звязку з виявленням комерційну несправність вагону. Вагон був відчеплений для перевірки та для контрольного комерційного перезважування, результатом якого, відповідно до Комерційного акту №355504/01 від 11.02.2016р., стало виявлення надлишку незадекларованого вантажу вагою 3700кг. 10.02.2016 року на Дорожній відомості (накладній) №01289834 проставлено штамп Рівненської митниці ДФС «Під митним контролем».

11.02.2016р. залізничною станцією "Сарни" було здійснено комісійне зважування вагону №61650909 та встановлено вагу вантажу "Вугілля камяне" в кількості 73000 кг., що перевищує вагу нетто вантажу, зазначеному у товаросупровідних документах (69300кг.)на 3700 кг. Про виявлення незадекларованого надлишку підрозділ позивача повідомив Рівненську митницю.

Позивач телеграмою №92 від 11.02.2016р. про виявлення надлишку вантажу повідомив вантажовідправника, який 10.03.2016р. надіслав позивачу телеграму про те, що всі питання із цим вантажем належить вирішувати з вантажоотримувачем, оскільки останній є власником вантажу.

У подальшому, у листі від 24.02.2016р. №ДН-3-4/216 позивач звернувся до Рівненської митниці з клопотанням про дозвіл перевантаження надлишку вугілля в інший вагон або митний склад та просив прийняти рішення щодо вагону № 61650909 (а.с.21 Т.1), у відповідь на що митницею позивача було поінформовано про дозвіл перевантаження надлишку вугілля з вагону 61650909 в інший вагон, та про те, що вантаж перебуває під митним контролем, а тому працівники залізниць не мають права видавати вантажі, що перебувають під митним контролем без дозволу митниці (п.2.6., 2.7. Інструкції про взаємодію осіб митних органів, що здійснюють митні процедури з товарами, переміщуваними залізничними вантажними поїздами і працівників залізниць України №1019/1143 від 18.09.2008р.) (а.с.22-23 Т.1).

27.02.2016 року вантаж у кількості 3700 кг перевантажено у вагон 63596365 та оформлено досильний перевізний документ. Як зазначає позивач, вагон 63596365 було затримано на станції ОСОБА_1 для отримання інформації від митних органів щодо подальших дій з надлишком вантажу, який був незадекларований.

15.03.2016 року працівниками митниці складено Протокол про порушення митних правил №0173/20402/16 від 15.03.2016р. щодо не задекларованого вантажу.

17.03.2016 року вантаж у кількості 3700 кг з вагону вилучено державним інспектором відділу митного оформлення № 2 митного поста «Сарни» Рівненської митниці, про що складено протокол про тимчасове вилучення товарів у справі про порушення митних правил №0173/204020/16, яким надлишок вугілля було вилучено на підставі ст.ст.508, 511 Митного кодексу України (а.с. 26 Т.1).

У ході проведених залізницею контрольних заходів для узгодженого із митницею митного контролю, було встановлено, що управляючий ТОВ "Белкарботранс", вчинив дії, спрямовані на переміщення товару на адресу відповідача в кількості 3700 кг., через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, шляхом подання органу доходів і зборів, як підстави для переміщення товарів накладну СМГС 01289834 від 08.02.2016р., яка містить неправдиві відомості щодо їх ваги (Протокол про порушення митних правил №0173/20402/16 від 15.03.2016р.), що і підтверджується Постановою Рівненського міського суду від 22.04.2016р. по справі №569/4940/16, якою ОСОБА_4 (працюючого у ТОВ «Белкарботранс») притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 483 МК України (переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України приховуванням від митного контролюю) з конфіскацією незадекларованого товару в дохід держави.

Таким чином, позивач зазначає, що внаслідок описаних вище дій, при перевезенні згаданого вантажу за адресою відповідача, вагон 63596365 з надлишком вантажу перебував на станції ОСОБА_1 залізниці 456 годин (з 27.02.2016 року по 17.03.2016 року), за що було нараховано кошти в сумі 16 293,60 грн. (згідно Розрахунку а.с.14 Т.1; на підставі Акту загальної форми № 6014 станції сарни, та згідно Відомості № 24039147 плати за користування вагонами), які на думку позивача, повинен оплатити відповідач.

У досудово-претензійному порядку спір між сторонами справи вирішено не було.

Предметом спору є стягнення з відповідача плати за користування вагонами у сумі 16 293,0 грн.

Нормативна підстава позову ст.119 Статуту залізниць України, ст.ст. 31,32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, п.2 ст.218 Митного кодексу України.

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом визначаються Статутом залізниць України (затвердженим постановою КМ України від 06.04.1998р. №457) (далі Статут).

Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 4 Статуту перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Згідно ст.17 Статуту перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами. Для забезпечення виконання договірних зобов'язань здійснюється місячне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами.

Перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється, зокрема, відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення («СМГС», «УМВС»), згідно ст. 5 якої при відсутності відповідних положень в цій Угоді, застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права. Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення є чинною в Україні відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" та "Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів".

Згідно ст. 5 УМВС при відсутності відповідних положень законодавства в цій угоді застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права.

За § 2 ст. 12 УМВС залізниця має право перевірити правильність відомостей і заяв, зазначених відправником у накладній. Перевірка вмісту вантажу на шляху слідування може бути проведена лише за умови, що це спричинено митними та іншими правилами, а також з метою безпеки руху потягів і схоронності вантажу на шляху слідування. Якщо в результати перевірки вантажу, проведеної на шляху слідування чи на станції призначення з'ясується, що відомості зазначені у накладній відправником не відповідають дійсності, то станція, яка проводила перевірку повинна скласти про це комерційний акт у відповідності до ст.18 і зробити відмітку про складений акт у накладній в графі "Комерційний акт". Сума витрат, пов'язаних з перевіркою, заноситься до накладної та стягується з відправника, якщо перевірка проводилась залізницею відправлення, або з одержувача, якщо перевірка проводилась залізницею призначення.

У відповідності до положень параграфа 1 ст.16 СМГС передбачена обовязок вантажовідправника забезпечувати правильність відомостей, заявлених ним в накладних. При цьому він несе відповідальність за наслідки від неправильного, неточного або не повного декларування цих відомостей.

Відповідно до §7 статті 21 "УМВС" якщо під час перевезення або видачі вантажу з вини вантажовідправника або вантажоодержувача виникнуть перешкоди до його перевезення або видачі, то залізниці сплачуються всі витрати, що понесені нею за затримку перевезення або видачі. Якщо такі перешкоди виникнуть на дорозі відправлення, то платежі по таким витратам розраховуються відповідно до внутрішніх правил та тарифів, що застосовуються залізницями для таких перевезень. Всі платежі по вищезазначеним витратам вписуються до накладної та стягуються з відправника, одержувача або платника (експедиторської організації, фрахтового агента тощо) в залежності від того, хто з них здійснює оплату провізних платежів.

Відповідно до пар 1-2 ст. 32 УМВС перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, повязані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку, передбаченому ст. 31. Згідно пар. 1 ст. 31 УМВС якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, оплата провізних документів є обовязком одержувача перевізнику, який видає вантаж, за здійснене ним перевезення.

Крім того, оскільки в Угоді про міжнародне вантажне залізничне перевезення - СМГС не передбачено плату за затримку вагонів в очікуванні подачі під вантажні операції та за час очікування проходження митних процедур, то згідно статті 36 цієї Угоди підлягають застосуванню внутрішні правила відповідної країни, яка є учасником даної Угоди, тобто України (постанова ВГСУ від 18 травня 2016 року справа № 914/1231/15).

Крім того, апеляційний суд бере до уваги положення спільного наказу Державної митної служби та Міністерство транспорту та зв'язку від 18.09.2008 № 1019/1143 "Про затвердження інструкцій про взаємодію посадових осіб митних органів, що здійснюють митні процедури в міжнародному залізничному сполученні, і працівників залізниць України".

Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідно до ст. 119 Статуту залізниць України за користування вагонами залізниці вноситься плата, порядок визначення плати за користування вагонами та звільнення від зазначеної плати встановлюється Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Мінтрансу України від 25.02.1999р. №113.

Відповідно до ст. 119 Статуту плата вноситься за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Згідно ст. 120 Статуту залізниць за затримку вагонів і контейнерів через недодання до накладної документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших адміністративних правил або неналежне їх оформлення, вантажовідправник вносить плату, встановлену відповідно до статті 119 цього Статуту, і несе відповідальність перед залізницею за наслідки затримки вагонів і контейнерів.

Також, Правилами передбачено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (далі вантажовласники) вносять плату.

Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами. Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред'явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов'язаний підписати відомість із зауваженнями. Відомість плати за користування вагонами (контейнерами) складається у трьох примірниках - два для залізниці і один для вантажовласника, окремо для вагонів і для контейнерів.

Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Згідно з пунктами 3, 8 Правил користування вагонам і контейнерами затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. N 113 облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23. У разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

У відповідності до пунктів 10, 12, 13 вказаних Правил станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Внесення плати за користування вагонами і контейнерами здійснюється в порядку, установленому Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року N 644 і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 року за N 864/5085.

В силу п. 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

У випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, сума якого відображається в особовому рахунку платника.

Пунктом 2.10 названих Правил передбачено, що усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і розрахунковими підрозділами, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.

Підстави звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами передбачені в пункті 121 Статуту залізниць України та пункті 16 Правил користування вагонами і є вичерпними, затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, до цих підстав не віднесено (Оглядовий лист Вищого господарського суду України від 29.11.2007 N 01-8/917).

Згідно п. 5.15 Роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

"Порядок взаємодії митних органів і залізниць України під час переміщення через митний кордон товарів (вантажів) залізничними вантажними поїздами", затверджений наказом Державної Митної служби України та Міністерства транспорту України від 28.05.2004 N 399/442, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.06.2004 визначає, що товари(вантажі), що прибувають на станцію призначення й перебувають під митним контролем, розміщуються в місцях загального користування й перебувають під охороною залізниці, а для здійснення митних процедур можуть подаватися в інші зони митного контролю.

Посадові особи залізниць не мають права видавати товари (вантажі), що перебувають під митним контролем, виконувати будь-які операції з ними (навантаження, вивантаження,перевантаження, виправлення пошкоджень упакування, розпакування, перепакування або зміну ідентифікаційних знаків чи маркування,нанесених на упаковку) без дозволу митного органу.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства у сфері регулювання спірних відносин, апеляційний суд вважає, що матеріалами справи доведено сам факт користування вагоном позивача з причин, що не залежали від позивача (залізниці), що є підставою для внесення плати відповідної плати залізниці.

Проте, апеляційний суд зазначає, що з аналізу фактичних обставин справи та оцінки доказів вбачається, що саме внаслідок внесення вантажовідправником неправдивих відомостей в накладну щодо ваги ватажу (що встановлено відповідним комерційним актом та постановою суду у справі про адміністративне правопорушення), позивачем надлишок вантажу було перевантажено у окремий вагон.

Відтак, підстави для перевантаження надлишку не задекларованого вантажу виникли з неправомірних дій (неправомірність яких встановлена рішенням суду) вантажовідправника, у звязку з чим вагон з не задекларованим надлишком вантажу було затримано на митниці під митним контролем, що унеможливлювало залізницю здійснювати будь які дії з таким вантажем. Згідно ст. 119 Статуту зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що такий надлишок вантажу було вилучено органами митниці та конфісковано на підставі рішення суду, а отже, такий не було доставлено одержувачу, тобто відповідачу. Позивачем також не доведено належними доказами, що власником вантажу та надлишку вантажу є саме відповідач по справі.

Апеляційний суд, враховуючи вищенаведене, зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що затримка чи виникнення підстав для користування вагоном залежали саме від залізниці, тобто від позивача.

А тому, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доказами у справи підтверджується факт користування вагоном, однак у даному випадку відсутні докази та норма права про необхідність стягнення плати за користування вагоном саме з відповідача (вантажоодержувача). Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважає, що позов заявлено до неналежного відповідача у справі, що є підставою для відмови в позові.

Зміст ст. 24 ГПК України дозволяє зробити висновок про те, що заміна первісного відповідача належним відповідачем або належними відповідачами є правом, а не обовязком суду, яке може бути реалізовано лише за згодою позивача. У матеріалах справи відсутні клопотання позивача про заміну відповідача чи залучення іншого відповідача.

Суд першої інстанції покликався на ч.2 ст. 218 Митного кодексу України, згідно якої розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб та зауважив, що положення даної правової норми регулюють й інші операції, які здійснюються у разі необхідності проведення митного контролю та митного оформлення товарів. Дана обставина давала суду першої інстанції підстави вважати, що проведення маневрової роботи охоплюється терміном інших робіт. Таким чином стягнення за виконання маневрової роботи, вбачається за можливе не тільки за умови наявності попередньої згоди на проведення таких дій вантажовласником, а й у інших випадках передбачених законом у тому числі у випадку проведення митного контролю.

Однак, апеляційний суд зазначає, що у даному випадку предметом позову є стягнення плати за користування вагонами, а не за митні операції чи за виконання маневрової роботи, про проведення якої відсутні факти у даній справі.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на положення Правил зберігання вантажів чи статтю 46 Статуту залізниць, оскільки стягнення плати за зберігання вантажу не входить у предмет спору та доказування у даній справі.

Апеляційний суд звертає увагу, що підпункт 2.8 пункту 2 розділу 2 Тарифного керівництва N 1 прямо зазначає, що збір за зберігання справляється незалежно від плати за користування вагонами.

Також, апеляційний суд вважає неналежним посилання суду першої інстанції на акт загальної форми від 13.10.2015р. №722 про затримку вагонів, оскільки такий доказ відсутній у матеріалах даної справи, на нього не покликаються сторони у справі, крім того, початком спірного періоду у даній справі є період з лютого 2016 року,

Суд апеляційної інстанції критично оцінює застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які регулюють відносини у сфері завдання збитків., зокрема, це ст. 22 ЦК України, ст. 224 ГК України, оскільки сам же суд першої інстанції неодноразово у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначив, що плата за користування вагонами не є заходом відповідальності, не є збитками.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду зазначив, що у спірних правовідносинах, не встановлено наявності передбачених законодавством підстав для звільнення вантажовласника (відповідача) від плати за користування вагонами; та що документально підтверджено факт затримки вагонів, розрахунок суми за простоювання вагонів оформлено актом загальної форми та записками до дорожніх відомостей, які є складовою частиною накладної на вантаж, і суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача по відношенню до відповідача 1, враховуючи також те, що відповідач у справі є лише один.

Проте суд першої інстанції, зазначаючи вищенаведене, дійшовши до висновку про наявність підстав для задоволення позову у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, згодом у мотивації покликався на норми про стягнення збитків і в позові відмовив, що є необґрунтованим у даному випадку.

Зважаючи на встановлені обставини у справі, апеляційний суд вважає, що такі правові висновки та оцінки суду першої інстанції у мотивувальній частині як «судом у спірних правовідносинах, не встановлено наявності передбачених законодавством підстав для звільнення вантажовласника (відповідача) від плати за користування вагонами»; та «суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача по відношенню до відповідача» суперечать встановленим судами обставинам справи та є необґрунтованими, а тому такі слід виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що з урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у позові та вважає, що резолютивна частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції є правильною, а тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, проте апеляційний суд наводить власне обґрунтування відмови у позові у даній справі з вилученням окремих суперечливих висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У звязку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, судовий збір покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, ОСОБА_1 апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Закарпатської області від 21.10.2016 року у справі № 907/501/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "ОСОБА_1 залізниця", № ДН-3/9/120 від 03.11.2016 року без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу направити в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 22.12.2016 року.

Головуючий - суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_2