ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2016 р.Справа № 922/3878/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД", м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - фізична особа ОСОБА_1, м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 ворота", м. Харків
провизнання недійсним договору
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 (дов. № б/н від 11.12.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_4 (дов. №15 від 07.12.2016 року);

від 3-ї особи: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 ворота" (відповідач) про визнання недійсним договору застави № 10-091 від 19.08.2010 року та до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням законодавства в частині підписання договору застави № 10-091 від 19.08.2010 року не уповноваженою особою чим порушено майнові права позивача.

Також позивачем надано до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту, визначеного у прохальній частині.

Ухвалою суду від 14.11.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 28.11.2016 року та залучено до участі у справі у якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - фізичну особу ОСОБА_1.

У межах строків визначених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи неодноразово відкладався.

23.11.2016 року відповідач через канцелярію суду надав відзив вх. № 40033 на позовну заяву у якому зазначає, що 19.08.2010 року у м. Харкові були проведені загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД". хід засідання та результати якого оформлені протоколом № 40 (т. 1, а.с. 75). Порядком денного зборів визначено питання надання Товариству з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" в заставу відповідачу товарів в обороті для забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_1 за договором № 260 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлюваної) від 09.07.2007 року. З порядку денного одноголосно усіма учасниками прийняте рішення про надання відповідачу у якості застави, товари в обороті на суму 2 014 375,90 грн., перелік яких викладений у додатку до протоколу. Отже з наведено вбачається, що під час укладання оспорюваного договору та змін до нього, в.о. директора діяв в межах спеціальної дієздатності, наданої йому вищим органом управління товариства. У зв'язку із чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

08.12.2016 року відповідач через канцелярію суду надав доповнення вх. № 42147 до відзиву на позовну заяву, у яких зазначає, що виходячи із довідки Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" від 26.12.2012 року вих. № 154 товариство на день укладання оспорюваного договору (19.08.2010 року) діяло на підставі статуту від 02.11.2006 року із змінами від 25.01.2011 року щодо розміру внеску. Як вбачається із змісту протоколу № 40 від 19.08.2010 року. збори учасників товариства делегували частину своїх повноважень із укладення та підписання оспорюваного договору штатному заступнику директора товариства ОСОБА_5. Тому здійснюючи повноваження виконавчого органу товариства ОСОБА_6 при укладанні оспорюваного договору діяв у межах наданих повноважень.

19.12.2016 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 43257 про долучення копії довіреності на представника до матеріалів справи.

19.12.2016 року позивач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 43259 про долучення до матеріалів справи документів та квитанції про сплату судового збору у розмірі 1378, 00 грн.

Представник 3-ї особи у судове засідання не з'явився, витребувані судом документи не надав, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі із підстав викладених у позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти задоволенні позову заперечував із підстав викладених у наданому до су відзиві та додаткових поясненнях.

Суд, у судовому засіданні 19.12.2016 року дослідивши заяву позивача про забезпечення позову, керуючись статтями 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно зі статтею 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

У першому із зазначених випадків заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При цьому, вжиття таких заходів - є правом господарського суду. Застосовуючи заходи забезпечення позову, суд діє за внутрішнім переконанням на підставі та у відповідності з вимогами чинного законодавства. При цьому розділ Х ГПК України не містить чіткого переліку спорів або обставин, за яких вживаються заходи до забезпечення позову.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди щодо виконання рішення суду. Отже особа, яка подала заяву про забезпечення позову, в силу вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України повинна довести його необхідність та адекватність

В обґрунтування наданої заяви позивач посилається на те, що як йому стало відомо, відповідач проводить конкурси з реалізації іпотечного майна які знаходяться в заставі, та на підставі цих конкурсів передає (відступає) грошові вимоги за кредитними зобов'язаннями на право за зобов'язанням із його забезпечення до третіх осіб та на його думку існує ймовірність невиконання рішення суду.

Позивачем не доведено, що саме відповідач дійсно має намір і має можливість вчинити/вчинює дії, та/або передбачені чинним законодавством правочини щодо відповідного майна, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відсутні обґрунтування доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову. Також не міститься посилань на належні і допустимі докази, які б підтверджували викладені у заяві обставини, які ґрунтуються лише на посиланнях та припущеннях позивача.

Відповідні докази не містять і у матеріалах справи, тому саме лише посилання в заяві щодо наявного ризику, що відповідач проводить конкурси з реалізації іпотечного майна які знаходяться в заставі, та на підставі цих конкурсів передає (відступає) грошові вимоги за кредитними зобов'язаннями на право за зобов'язанням із його забезпечення до третіх осіб без надання доказів та наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову вх.3878 від 11.11.2016 року, оскільки позивачем не обґрунтовано у чому саме можуть виникнути труднощі при виконанні рішення суду, чи неможливість його виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно із частиною 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні у матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі від 14.11.2016 року та про відкладення розгляду справи від 28.11.2016 року, від 13.12.2016 свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.12.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, 19.08.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" в особі виконуючого обов'язки директора ОСОБА_7 (далі-позивач) та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_2 ворота" (далі-відповідач, заставодержатель) укладено договір застави № 10-091 (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до пункту 6.1. договору, сторони погодили, що договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

У забезпечення виконання усіх вимог заставодержателя до громадянина України ОСОБА_1 за договором № 260 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлюваної) від 09.07.2007 року та усіма додатковими угодами до нього (додатковими угодами, що виникнуть у майбутньому, щодо змін умов основного зобов'язання збільшення, зменшення відсотків, строку дії основного зобов'язання, зменшення, збільшення розміру кредиту у розмірі забезпечення за договором та інш.), далі кредитний договір, а саме: повернення кредиту у розмірі 363 179, 00 грн. дол. США 00 центів (ліміт 1) та 462 310,00 грн. (ліміт 2) у строк 01.08.2011 року, сплати відсотків за користування кредитом за ставкою: 19% річних за користування коштами у доларах США та 22 % річних за користування коштами у гривні згідно з умовами кредитного договору, комісії у розмірі передбаченим кредитним договором, неустойки та інших можливих витрат заставодержателя, пов'язаних з невиконанням або неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором, заставодавець передає у заставу заставодержателю належні йому на праві власності товари в обороті, далі за текстом майно, вказані у додатку, до договору. Додаток є невд'ємною частиною договору (пункт 1.1. договору, а.с. 14-15).

Згідно пункту 1.2. договору, ринкова вартість майна за згодою сторін становить 2 014 400, 00 грн. без ПДВ.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.11.2015 року у справі № 638/11078/15-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 ворота" до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" про стягнення заборгованості за кредитним договором № 260 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлюваної) від 09.07.2007 року та звернено стягнення на предмет застави - задоволено.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом (стаття 1 Закону України "Про заставу" станом на час виникнення спірних відносин).

Згідно пункту 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

За твердженнями позивача, вищезазначений договір було підписано від імені виконуючого обов'язки директора товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" ОСОБА_7 Доказів у підтвердження рішення дирекції або загальних зборів товариства на укладання цього договору відсутні. У зв'язку із чим, договір застави, підписаний не уповноваженою на те особою, чим порушує право власності позивача на майно, що передано у заставу та суперечить вимогам Закону України "Про власність", згідно якого, тільки позивачу як власнику належить право на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, що стало причиною звернення із позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Саттею 143 Цивільного кодексу України встановлено, що установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі.

Відповідно до частин 2, 3 статті 145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Частина 5 статті 62 Закону України "Про господарські товариства" передбачає, що генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства.

Статтею 50 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про господарські товариства», вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За приписом статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про господарські товариства», статті 82 Господарського кодексу України, статті 143 Цивільного кодексу України товариство з обмеженою відповідальністю створюється та діє на підставі статуту.

Відповідно до статті 17 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" вищим органом товариства є збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Представники учасників можуть призначатися як постійно так і тимчасово (т. 1, а.с. 29).

Розділом 23 статуту визначена компетенція директора товариства, зокрема: директор без доручення діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством України, цим статутом та рішенням учасників. У межах своєї компетенції розпоряджається майном і грошовими коштами товариства, укладає та підписує договори, угоди, контракти, видає та засвідчує доручення, користується печаткою товариства. Директор може користуватися частиною повноважень зборів учасників товариства, які йому надані відповідним рішенням зборів учасників тимчасово або на постійний строк (т. 1, а.с. 103).

Однією з підстав для визнання спірного договору недійсними, за твердженнями позивача, є те, що виконуючого обов'язки директора товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" - ОСОБА_7 при укладанні спірного договору не було жодних прав розпоряджатися майном, яке належить товариству та як посадова особа не мала на це відповідних повноважень, передбачених статутом товариства, тобто не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для здійснення такого правочину.

Як вбачається з спірного договору, останній зі сторони позивача підписано Товариством з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" в особі виконуючого обов'язки директора ОСОБА_7 який на момент його укладання діяв відповідно до наданих статутом повноважень, а саме відповідно до статті 23 статуту товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" (виконавчим органом товариства є одноособовий директор, який користується правом повного господарського ведення).

Зокрема директор може у межах своєї компетенції розпоряджається майном і грошовими коштами товариства, укладає та підписує договори, угоди, контракти, видає та засвідчує доручення, користується печаткою товариства. Директор без доручення діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством України, цим статутом та рішенням учасників (пункт 1.2, 1.4 статті 23 статуту).

Відповідно до частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, цивільно-правовий договір, який є основною правовою формою договору, що опосередковує рух цивільного обороту. За своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином.

Правочин - це дія особи, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до приписів статті 92 Цивільного кодексу України правоздатність юридичної особи реалізується через її органи, які формують і виражають її волю зовні. Органи юридичної особи не тільки здійснюють управління, а й виступають у майновому обороті від її імені. Тобто дії органів визнаються діями самої юридичної особи.

Пункт 4 даної статті передбачає, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 03.11.2011 року у справі N 51/113.

Відповідно до пункту 3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11, відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Із аналізу змісту частини 1 статті 241 Цивільного кодексу випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Так, у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-38гс14 і від 19.08.2014 року у справі № 3-59гс14 висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 Цивільного кодексу України схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 06.04.2016 року по справі № 922/796/15, .

Відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд не приймає твердження позивача, щодо відсутності погодження виконуючого обов'язки директора товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" - ОСОБА_7 на укладення спірного договору застави № 10-091 від 19.08.2010 року оскільки у матеріалах справи наявний протокол загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" від 19.08.2010 року, який відповідачем було надано у якості доказу погодження учасниками товариства надання повноважень виконуючому обов'язки директора товариства ОСОБА_7 ( т. 1, а.с. 75).

Як вбачається зі змісту наданого протоколу від 19.08.2010 року, учасниками товариства позивача, було постановлено надати Публічному акціонерному товариству "ОСОБА_2 ворота" у якості застави товари в обороті на суму 2 014 375, 90 грн. (перелік яких міститься у додатку до протоколу) (т. 1, а.с. 79).

Також було погоджено укласти з Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_2 ворота" договір застави. Підписання договору застави покладено на виконуючого обов'язки директора товариства ОСОБА_7

Відповідності до вимог статей 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічні вимоги містить стаття 20 Господарського кодексу України яка передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірні договори, може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину (або його окремої частини) є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пунктами 5, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину

Відповідно до пункту 2.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що за загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при укладанні спірного договору застави № 10-091 від 19.08.2010 року від імені Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" виконуючий обов'язки директора - ОСОБА_7 діяв відповідно до наданих йому статутом товариства та протоколом зборів учасників товариства від 19.08.2010 року повноважень та відповідно до чинного законодавства України, що не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не порушують прав позивача, та є такими що не підлягають до задоволення.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 22, 33-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_8