РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016Справа №910/18733/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Генпрофбуд»

Про розірвання договору, стягнення 496 222,21 грн. та виселення

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Мартинюк Є.В. представник за довіреністю № 75 від 21.06.16.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Генпрофбуд» (далі - відповідач) про:

- розірвання договору оренди № 63/1-20/24 від 04.03.16., укладеного між позивачем та відповідачем;

- стягнення з відповідача на користь позивача 536 232,26 грн., з яких: 490 322,58 грн. заборгованості по сплаті орендної плати, 1 451,61 грн. - пені, 43 548,39 грн. - 3% річних, 909,68 грн. інфляційних втрат;

- зобов'язання відповідача передати позивачу майно, що є об'єктом оренди за договором оренди № 63/1-20/24 від 04.03.16., шляхом підписання акту приймання-передачі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.16. порушено провадження у справі № 910/18733/16 та призначено її до розгляду на 15.11.16.

За результатами судового засідання 15.11.16., в зв'язку з неявкою відповідача та невиконанням ним вимог ухвали суду від 13.10.16., розгляд справи було відкладено на 29.11.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.16. розгляд справи було відкладено на 13.12.16.

06.12.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано заяву, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» просить суд:

- розірвати договір оренди № 63/1-20/24 від 04.03.16., укладений між позивачем та відповідачем;

- стягнути з відповідача на користь позивача 496 222,21 грн., з яких: 490 322,58 грн. заборгованості по сплаті орендної плати, 1 451,61 грн. - пені, 3 548,34 грн. - 3% річних, 909,68 грн. інфляційних втрат;

- виселення відповідача з території виробничої бази, яка знаходиться за адресою: 02092, м. Київ, вул. Академіка Бутлерова,4 загальною площею 4098,40 кв.м.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вказану заяву було розцінено судом як заяву про зменшення розміру позовних вимог і про зміну предмету позову та прийнято до розгляду.

В судовому засіданні 13.12.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги з врахуванням заяви, поданої 06.12.16.

Відповідач в судове засідання 13.12.16. втретє не з'явився, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відомості про місцезнаходження відповідача є правомірними, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/18733/16.

В судовому засіданні 13.12.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.16. між позивачем (далі - Орендодавець) та відповідачем (далі - Орендар) було укладено Договір оренди № 63/1-20/24 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1 в редакції додаткової угоди № 1 від 31.03.16. до Договору) Орендодавець передає в оренду (строкове платне користування) нерухоме майно та обладнання, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Бутлерова Академіка, 4 - виробнича база загальною площею 4098,40 кв.м (далі - Об'єкт оренди), а Орендар приймає вказаний Об'єкт оренди та зобов'язується використовувати його згідно цільового призначення та на визначених Договором умовах.

Передача Об'єкту оренди Орендодавцем, прийняття його Орендарем і повернення його при припиненні або розірванні даного Договору оформлюються Актами прийому-передачі, підписаними Орендодавцем та Орендарем. В Актах прийому-передачі вказуються: площа Об'єкту оренди, склад та перелік майна, що передається в оренду, його стан, вартість, показники всіх лічильників послуг, що надаються (електроенергія, холодне водопостачання і т.п.), встановлених в орендованому майні. Складання і підписання Актів прийому-передачі Об'єкту оренди проводиться уповноваженими представниками Орендодавця та Орендаря безпосередньо при передачі Об'єкту оренди. Належним чином оформлений Акт прийому-передачі Об'єкту оренди від Орендодавця до Орендаря є підставою для нарахування та сплати плати за оренду, передбаченої даним Договором (п. п. 2.1, 2.2 Договору).

04.03.16. між сторонами було підписано та скріплено печатками Акт приймання-передачі приміщень та обладнання по Договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо повноти та своєчасності сплати орендної плати за користування Об'єктом оренди згідно умов Договору за період з квітня по серпень 2016 року, в тому числі протягом чотирьох місяців підряд, що зумовило нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат та звернення з даним позовом до суду про стягнення грошових коштів, розірвання Договору та виселення відповідача з орендованого майна.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

За своє правовою природою Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктами 3.2-3.4 Договору встановлено, що За домовленістю Сторін орендна плата за переданий в оренду Об'єкту оренди встановлюється в національній валюті України та становить 100 000,00 грн. в т. ч. ПДВ, щомісяця. Розрахунки по орендній платі проводяться щомісячно на підставі Договору, шляхом перерахування Орендарем на рахунок Орендодавця суми, визначеної відповідно, до умов п. 3.2. Договору, не пізніше 15-го числа місяця, наступного за місяцем за який здійснюється оплата, починаючи з моменту підписання акту прийому-передачі Об'єкту оренди в оренду. Протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання Договору оренди Орендар сплачує вартість оренди за перший і останній місяць строку оренди.

Судом враховано, що відповідачем на виконання п. 3.4 Договору було сплачено позивачу 200 000,00 грн. орендної плати, які було зараховано: 90 322,58 грн. за перший місяць оренди за Договором - березень 2016 року, 100 000,00 за останній місяць оренди за Договором - вересень 2016 року, та 9 677,42 грн. в часткове погашення належної до сплати орендної плати за квітень 2016 року.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В абзаці 8 п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено, що господарським судам слід встановлювати, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково.

Судом встановлено, що відповідачем не внесено орендну плату за квітень 2016 року в розмірі 90 322,58 грн., за травень 2016 року в розмірі 100 000,00 грн., за червень 2016 року в розмірі 100 000,00 грн., за липень 2016 року в розмірі 100 000,00 грн. та за серпень 2016 року в розмірі 100 000,00 грн., отже, судом встановлено факт не внесення орендної плати протягом чотирьох місяців підряд у спірному періоді.

Судом встановлено, що відповідач свій обов'язок по сплаті орендної плати в терміни, визначені Договором, не виконав, доказів повної оплати заборгованості за період заявлений в позовній заяві до матеріалів справи не надав.

При цьому, позивач звертався до відповідача з листами № 20/7291 від 09.08.16. та № 20/7290 від 09.08.16., в яких вимагав погасити наявну заборгованість за Договором.

Відповідей відповідача на вказані вимоги матеріали справи не містять.

За наявними матеріалами справи суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 490 322,58 грн. заборгованості зі сплати орендної плати за Договором, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Щодо вимог про стягнення 1 451,61 грн. пені, суд відзначає наступне.

Згідно з п. 6.2 Договору, у разі несвоєчасного перерахування Орендарем платежів по орендній платі Орендодавцю відповідно до умов Договору, Орендар сплачує на його користь пеню у розмірі 0,1% від суми затриманого платежу за кожен день прострочення виконання зобов'язання, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діятиме на момент виникнення прострочення виконання зобов'язання від суми затриманого платежу.

Оскільки судом встановлено, що відповідач у встановлений Договорами строк свого обов'язку по перерахуванню коштів по сплаті орендної плати не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Приписами ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Таким чином, з урахуванням всього викладеного вище судом здійснено перерахунок пені, в тому числі і з врахуванням приписів ст. 232 ГК України, та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 451,61 грн. пені, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов Договору, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 3 548,34 грн. - 3% річних, 909,68 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

3% річних та збитки від інфляції за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у п. 1.14 Постанови № 14 від 17.12.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов'язання відповідачем вимагати сплати останнім інфляційні втрати та проценти річних від простроченої суми, суд, здійснивши перерахунок вказаних сум встановив, що розмір 3% річних становить 1 952,46 грн., розмір інфляційних втрат становить -1 240,64 грн. (від'ємне значення).

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не передбачають можливості вибіркового обрання особою індексів інфляції за окремі періоди в межах заявленого періоду за який нараховуються інфляційній, а тому мають враховуватися всі індекси інфляції (в т.ч. з від'ємним значенням). Наведене додатково підтверджується листом Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97 р.

Таким чином, оскільки розмір інфляційних втрат має від'ємне значення, то з відповідача на користь позивача інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Отже, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 1 585,88 грн. - 3% річних та 909,68 грн. - інфляційних втрат, та встановлює, що відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 952,46 грн. - 3% річних.

Відповідачем розрахунків пені, інфляційних втрат та 3% річних не оспорено, власного контррозрахунку не надано.

Щодо вимог про розірвання Договору, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 8.1 Договору і встановлено, що даний Договір укладено строком на 24 (двадцять чотири) календарних місяці: з 04 березня 2016 року по 03 березня 2018 року.

Чинність даного Договору припиняється, зокрема, у разі:

- у випадку несплати Орендарем орендної плати у розмірі та строки передбачені п. 3.4 Договору;

- якщо заборгованість Орендаря по сплаті орендної плати: за цим Договором становить більш ніж 60 (шістдесят) календарних днів.

У випадку несплати Орендарем орендної плати у розмірі та строки передбачені п. 3.4, цього Договору, договір вважається припиненим на наступний день, після дня в який повинна була здійснитись орендна плата.

У випадку, якщо заборгованість Орендаря по сплаті орендної плати за цим Договором у відповідності з п. 3.3 цього Договору становить більш ніж 60 (шістдесят) календарних днів, договір вважається припиненим на 61 (шістдесят перший) день такого прострочення (п. п. 8.4-8.6 Договору).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно пункту 3 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Стаття 188 Господарського кодексу України визначає порядок зміни та розірвання господарських договорів, зокрема в п. 2 зазначено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (п 4 ст. 188 Господарського кодексу України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-пр/2002 недотримання позивачем вимог даної норми закону щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору в разі виникнення такої необхідності є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, та не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом подання позову до відповідача про розірвання договору (Відповідна позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 19.09.2011 р. № 3-74гс11).

Отже, з урахуванням частини другою ст. 124 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-пр/2002 приписи ст. 188 ГК України та статті 11 ГПК України не позбавляють сторону договору права на звернення до суду з вимогою про зміну або розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору (п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»).

Згідно з ч. 1 ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Відмова наймодавця від договору найму, можливість якої передбачена частиною першою статті 782 ЦК України, є правом, а не обов'язком наймодавця, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку. Наявність зазначеного права не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою про розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) належних платежів. У вирішенні відповідних спорів господарським судам слід встановлювати, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд (правова позиція викладена в п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»).

Як вже встановлено судом, має місце факт не внесення відповідачем орендної плати за Договором протягом чотирьох місяців підряд у спірному періоді.

Невиконання відповідачем зобов'язання по сплаті орендної плати систематично (в тому числі і протягом трьох місяців підряд) за спірний період, свідчить про позбавлення Орендодавця того, на що він розраховував при укладенні Договору (своєчасного і в повному обсязі отримання орендної плати).

Враховуючи той факт, що сплата орендних платежів є істотною умовою Договору, а судом встановлено, що відповідач за вносив орендну плату не систематично (в тому числі не вносив протягом трьох місяців підряд), не в повному обсязі та протягом тривалого періоду часу, то є нормативно та документально доведеними, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про розірвання Договору оренди № 63/1-20/24 від 04.03.16., укладеного між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно з п. 2.3, п. 2.4 Договору, у разі закінчення строку дії цього Договору оренди або у разі його дострокового розірвання/припинення, повернення Об'єкту оренди Орендодавцю здійснюється в аналогічному порядку із складанням акту прийому-передачі. Обов'язок по складанню акту прийому-передачі покладається на сторону, яка здійснює передачу Об'єкту оренди.

З розірванням Договору відповідач втрачає статус Орендаря.

За таких обставин, судом встановлено, що відповідач безпідставно користується Об'єктом оренди.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, господарський суд дійшов висновку, що позов нормативно та документально доведений, та підлягає задоволенню в частині виселення відповідача з території виробничої бази, яка знаходиться за адресою: 02092, м. Київ, вул. Академіка Бутлерова,4 загальною площею 4098,40 кв.м.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Витрати по сплаті судового збору за приписами ст. 49 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки з розрахунку ціни позову на суму 496 222,21 грн. та двох немайнових вимог про розірвання договору та виселення судовий збір становить 10 199,33 грн., а позовні вимоги позивача задоволено на суму 493 726,65 грн., розірвано договір та виселено відповідача, то з відповідача на користь позивача стягується судовий збір в розмірі 10 161,90 грн. (1 378,00 грн. + 1 378,00 грн., + 7 405,90 грн.).

Зайво сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Хрещатик» на підставі окремої ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Генпрофбуд» (02090, м. Київ, вул. Академіка Бутлерова, б. 4; ідентифікаційний код 37588603) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 8-А; ідентифікаційний код 19364259) 490 322 (чотириста дев'яносто тисяч триста двадцять дві) грн. 58 коп. - заборгованості зі сплати орендної плати, 1 451 (одну тисячу чотириста п'ятдесят одну) грн. 61 коп. - пені, 1 952 (одну тисячу дев'ятсот п'ятдесят дві) грн. 46 коп. - 3% річних, 10 161 (десять тисяч сто шістдесят одну) грн. 90 коп. - судового збору.

3. Розірвати Договір оренди № 63/1-20/24 від 04.03.16., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Генпрофбуд» (02090, м. Київ, вул. Академіка Бутлерова, б. 4; ідентифікаційний код 37588603) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 8-А; ідентифікаційний код 19364259).

4. Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю «Генпрофбуд» (02090, м. Київ, вул. Академіка Бутлерова, б. 4; ідентифікаційний код 37588603) з території виробничої бази, яка знаходиться за адресою: 02092, м. Київ, вул. Академіка Бутлерова,4 загальною площею 4098,40 кв.м.

5. В іншій частині в позові відмовити.

6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.16.

Суддя Т.М. Ващенко