номер провадження справи 4/111/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016 Справа № 908/2760/16

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Юридичне агентство Шевчук та партнери, (01042, м. Київ, ОСОБА_2 Приймаченко, буд. 1/27, оф. 414)

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДАШАР, (69007, м. Запоріжжя, вул. 8 Березня, буд. 27)

про визнання недійсним договору про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 від 28.02.2015р.

суддя Зінченко Н.Г.

За участю представників сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача не з'явився.

18.10.2016р. до господарського суду Запорізької області звернулось ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Юридичне агентство Шевчук та партнери, м. Київ з позовною заявою до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДАШАР, м. Запоріжжя про визнання недійсним договору про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 від 28.02.2015р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18.10.2016р. порушено провадження у справі № 908/2760/16, справі присвоєно номер провадження 4/111/16, розгляд справи призначено на 21.11.2016 р., у сторін витребувані документи і докази, необхідні для вирішення спору. Ухвалою суду від 21.11.2016 р., на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладався до 14.12.2016р.

В судовому засіданні 14.12.2016р., на підставі ст. 85 ГПК України, оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

За інициативою суду розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

Представник позивача в судове засідання 14.12.2016р., не з'явився, проте 22.11.2016р. на адресу суду від ТОВ Юридичне агентство Шевчук та партнери надійшло клопотання, в якому останній просить розглянути справу за відсутності уповноваженого представника позивача, у зв'язку із неможливістю явки представника позивача.

Розглянувши подане клопотання, з урахуванням закінчення процесуального строку розгляду справи, судом клопотання про розгляд справи без участі представника позивача задоволено.

Заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на ст., ст. 203, 215 ЦК України, ст., ст. 180, 189, 207 ГК України, і полягають в тому, що 28.02.2015 між Позивачем, та відповідачем був укладений Договір про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 від 28.02.2015р. Відповідно до умов Договору Виконавець зобов'язується за завданням Замовника надати йому послуги консультування з питань програмного забезпечення, а Замовник зобов'язується оплатити Виконавцеві зазначені послуги. Позивач зазначає, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Крім того, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Як вбачається зі спірного Договору не можливо встановити предмет, зокрема, найменування послуг, що повинен надати Виконавець, а тжож й обсяг таких послуг. У зв'язку з відсутністю найменування послуг, а також їх обсягів, визначення ціни кожної послуги не є можливим. Більш того, умовами Договору не передбачено й місій надання таких послуг. Враховуючи вищевикладене у сукупності, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та визнати недійсним договір про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 від 28.02.2015р.

Відповідач в жодне судове засідання не прибув, про визнання позову не заявив, відзив на позовну заяву, витребувану ухвалою суду по справі документи і матеріали суду не надав, про поважність причин неявки уповноваженого представника суд не попереджав.

Згідно зі ст. 93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Витягу (Безкоштовного) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичною адресою ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДАШАР () є: 69007, м. Запоріжжя, вул. 8 Березня, буд. 27, що відповідає юридичній адресі відповідача, зазначеній у позовній заяві.

Ухвала суду від 18.10.2016р. про порушення провадження у справі № 908/2760/16 та ухвала суду від 21.11.2016 р. про відкладення розгляду справи № 908/2760/16, які направлялися на адресу відповідача, повернулися на адресу господарського суду Запорізької області з відміткою відділення поштового звязку: За зазначеною адресою не проживає .

Згідно з п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, суд вважає, що ним були вжиті достатні заходи для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи № 908/2760/16.

У відповідності до ст. 22 ГПК України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що вся відповідальність за несвоєчасне повідомлення органів реєстрації про зміну місцезнаходження покладається на юридичну особу, суд вирішив за доцільне розглянути справу по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, за відсутністю відповідача.

Проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 28.02.2015 р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Юридичне агентство Шевчук та партнери (позивач у справі, замовник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДАШАР (відповідач у справі, виконавець) був укладений договір про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 (далі за текстом Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору визначено, що виконавець зобов'язується за завданням Замовника надати йому послуги консультування з питань програмного забезпечення, а Замовник зобов'язується оплатити Виконавцеві зазначені послуги.

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що надання передбачених Договором послуг здійснюється Виконавцем у період з 28 лютого 2015 року по 01 червня 2015 року.

Розділом 2 Договору передбачено розмір винагород і та порядок розрахунків між Сторонами.

Згідно п. 2.1. Договору за виконання Виконавцем зобов'язань за даним Договором Замовник сплачує Виконавцю винагороду (плату) в розмірі 150 000,00 (сто п'ятдесят тисяч гривень 00 копійки) з ПДВ.

Плата (винагорода) Виконавця і витрати Виконавцю, відшкодовуються Замовником за даним Договором, сплачуються Замовником у безготівковій формі із застосуванням платіжних доручень шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця (п. 2.2. Договору).

Згідно з п.п. 8.3., 8.4 Договору Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами й діє до 01.06.2015р. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору.

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Юридичне агентство Шевчук та партнери звернулося до суду з даним позовом про визнання недійсним Договору про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 від 28.02.2015р., з тих підстав, що, по-перше, спірний Договір не відповідає вимогам закону, а саме: ст. 180 та 189 Господарського кодексу України, і має бути визнаний судом недійсним, оскільки його сторонами не визначено, найменування послуг, що повинен надати виконавець, а також й обсяг таких послуг, а, отже, є підстави стверджувати, що сторонами не було погоджено таку істотну умову, як предмет договору. По-друге, сторонами договору не визначену ціну послуг та місця надання таких послуг.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено Договором. Зазначені положення можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобовязання.

Статтею 20 ГК України закріплено, що кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними при розгляді справ про визнання правочинів недійсними судам необхідно врахувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Таким чином, стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України унормовано, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, приписами даної правової норми встановлено, що договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1.ст.216 Цивільного кодексу України, недійсність правочину не створює правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Пунктом 1 ст.217 ЦК України, передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, договір визнається дійсним, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

Згідно з ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 6 Цивільного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України ).

За статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобовязань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обовязкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому випадку погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вбачається з укладеного між сторонами Договору він за своєю правовою природою є Договором про надання послуг.

Предметом Договору визначено, що виконавець зобов'язався за завданням Замовника надати йому послуги консультування з питань програмного забезпечення, а Замовник зобов'язався оплатити Виконавцеві зазначені послуги, що не суперечить приписам ст. 901 ЦК України.

Як свідчать матеріали справи, із звіту про надання послуг №1 від 28.02.2015р. вбачається, що відповідно до Договору №28/02/15 від 28 лютого 2015 р. Виконавцем надано у період з « 28» лютого 2015 р. по « 01» червня 2015 р. послуги консультування і питань інформатизації, а саме:01) встановлення програмного забезпечення на роботи, станціях; 02)проведення навчання працівників Замовника роботи з програмним забезпеченням; 03) поточне консультування Замовника з питань роботи програмного забезпечення; 04) надання допомоги при встановленні нових версій програмного забезпечення; 05) поновлення програмного забезпечення; 06) забезпечення безперебійної працездатності програмного забезпечення; 07) оновлення встановленого у Замовника програмного забезпечення.

Факт надання послуг підтверджується, актами здавання - приймання виконаних робіт №1 від 28.02.2015 р. та №2802141 від 28.02.2015 р. на суму 150000, 00 грн.

В зазначених актах Замовник підтвердив належне надання Виконавцем послуг, визначених Актом в повному обсязі та претензій з приводу їх надання не мав.

Всі зазначені документи узгодженні між позивачем і відповідачем, мають підписи уповноважених осіб сторін та скріплені печатками підприємств.

Таким чином, з досліджених судом доказів встановлено, що сторонами було узгоджено найменування послуг, обсяг послуг та ціна послуг, що підтверджується підписами та печатками обох сторін, які містяться на вказаних Документах, що спростовує доводи позивача про те, що в спірному договорі не визначено, найменування послуг, що повинен надати виконавець, а також й обсяг таких послуг та сторонами не було погоджено таку істотну умову, як предмет договору.

При укладанні договору, діє принцип свободи договору при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Посилання позивача на неможливість виконання зобов'язань, у зв'язку з непогодженням найменування, обсягу послуг та ціни кожної з них, також не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки як вбачається з наданих актів здавання-приймання робіт №1 від 28.02.2015р. та №2802141 від 28.02.2015 р., договір є виконаним та послуги надані.

Отже, посилання позивача на недосягнення згоди щодо істотних умов є необґрунтованим і не підтвердженим матеріалами справи.

Як зазначено в п. 2.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.05.2013 р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Крім того, відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.05.2013 р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Інших підстав недійсності договору та в чому договір суперечить вимогам закону, позивач в своїй позовній заяві не наводить.

Згідно з ст., ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, позивач не довів суду обставин, на яких ґрунтуються заявлені ним позовні вимоги.

За таких обставин, з заявлених підстав позов про визнання недійсним Договору про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 від 28.02.2015р. не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, враховуючи міру та ступінь вини кожної із сторін у доведені спору до суду, судові витрати залишаються за позивачем та до відшкодування не присуджуються.

Керуючись ст., ст. 22, 32, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Юридичне агентство Шевчук та партнери, м. Київ до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ДАШАР,, м. Запоріжжя про визнання недійсним договору про надання послуг консультування з питань інформатизації №28/02/15 від 28.02.2015р. відмовити повністю.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України 16 грудня 2016 р.

Суддя Н.Г.Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.