ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа № 909/283/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Михалюк О.В.

Хабіб М.І.

розглянувши апеляційну скаргу Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району м. Івано-Франківськ

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2016 року

у справі №909/283/16

за позовом: заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, м. Івано-Франківськ в інтересах держави в особі уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: 1) Міністерства оборони України м. Київ; 2) Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району м. Івано-Франківськ; 3) державного підприємства "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" м. Івано-Франківськ

до відповідача - 1: Івано-Франківської міської ради м. Івано-Франківськ

до відповідача - 2: товариства з обмеженою відповідальністю "Авторемгаз" м. Івано-Франківськ

про 1) Визнання незаконними та скасування: - п. 14 рішення XXXIII сесії четвертого демократичного скликання Івано- Франківської міської ради від 20.02.2006 "Про вилучення та надання земельних ділянок"; - рішення XLI сесії п'ятого демократичного скликання Івано- Франківської міської ради від 14.04.2009 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради", в частині продажу земельної ділянки площею 0,0111 га по вул. Нова, 2а у м. Івано-Франківську (кадастровий №:14:001:0105) товариству з обмеженою відповідальністю "Авторемгаз" (), а зокрема п. 1 Додатку до рішення XLI сесії п'ятого демократичного скликання Івано- Франківської міської ради від 14.04.2009 - "Перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення для підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради, що продаються та їх пропонована вартість (без урахування ПДВ)"; 2) Визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2009, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич JI.M., зареєстрованого в реєстрі за № 820, відповідно до якого Івано-Франківська міська рада передала у власність, а товариство з обмеженою відповідальністю "Авторемгаз" () прийняло земельну ділянку загальною площею 0,0111га по вул. Нова, 2а у м. Івано-Франківську, кадастровий № :14:001:0105; 3) Визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 810508 від 23.07.2009, яким посвідчено право власності ТзОВ "Авторемгаз" () на земельну ділянку площею 0,0111 га, по вул. Нова, 2а у м. Івано-Франківську, кадастровий № :14:001:0105

за участю представників сторін від:

прокурор: Шадловська О.В. - згідно посвідчення № 042679 від 11.04.2016р.

позивача 1: Гудима В.О. - за довіреністю №30 від 30.12.2015р.

позивача 2: Шаріпова Я.С. - за довіреністю №11/1535 від 30.12.2015р.

позивача 3: не з'явився

відповідача 1: не з'явився

відповідача 2: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області у даній справі від 24.05.2016 р. (суддя Булка В.І.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірними правовідносинами не порушене ні право, ні охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, оскільки Міністерство оборони України не надало належних доказів в підтвердження того, що спірна земельна ділянка є його власністю. Лише той факт, що Міністерство оборони є органом управління щодо підприємств оборонного комплексу не дає підстав для висновку про порушення його права на землю. У позові відсутнє посилання на порушення будь-яких прав Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, а щодо ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», вилучення відбувалося за його згодою, за цим підприємством на підставі відповідної технічної документації зареєстровано земельну ділянку загальною площею 20,0400га. Тобто, зареєструвавши земельну ділянку без урахування частини, яка була відчужена, підприємство погодилось з правомірністю такого відчуження.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Івано-Франківська КЕЧ району подала апеляційну скаргу, у якій просить таке скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Загалом, така апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідності до ст. 84 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», ст. 10 Закону України «Про оборону», ст. 3 Закону України «Про збройні сили України», ст.ст. 3,5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних силах України», ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» тп Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1919 від 28.12.2000 р., процес відчуження розпочинається у військових частинах з формування переліків військового майна, у тому числі і земельних ділянок, облік яких ведеться квартирно-експлуатаційними відділами та частинами та визначається технічний стан цього майна, а в подальшому здійснюється його передача, списання, зняття з обліку.

Згідно ст. 6 Закону України «Про правовий режим у Збройних Силах України», відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Методика оцінки вартості військового майна, а також порядок його реалізації розробляються Міністерством оборони України, узгоджуються із заінтересованими міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади і затверджуються Кабінетом Міністрів України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Кошти, одержані від реалізації військового майна, зараховуються до Державного бюджету України.

Кошти, що надходять від реалізації продуктів утилізації озброєння, військової техніки і боєприпасів, зараховуються до Державного бюджету України.

Відповідно до 45, 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 р. № 483 (на який робиться посилання у постанові Верховного суду України від 12.10.2016 р. № 924/1025/14/3-527гс16 як на нормативний документ), передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Таким чином, апелянт вважає, що внаслідок прийняття Івано-Франківською міською радою оскаржуваних рішень, спірна земельна ділянка незаконно вибула із державної власності, чим порушені інтереси держави в особі Міністерства оборони України, як органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а також Івано-Франківської КЕЧ району, як балансоутримувача вказаного державного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради від 29.07.2016 р. загалом послався на те, що оскільки ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» як попередній користувач спірною земельною ділянкою самостійно та з урахуванням ч.3 ст. 142 Земельного кодексу України відмовився від такого землекористування, а КП «Авторемгаз» був і є власником об'єкту нерухомого майна, яке знаходиться на такій земельній ділянці, то у відповідності до ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України, за будь-яких обставин, власник нерухомого майна має право на таку земельну ділянку, площа якої визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Присутні у судовому засіданні представники Міністерства оборони України, Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, а також прокурор, підтримали доводи та вимоги, викладені у апеляційній скарзі і просили її задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийнявши нове про задоволення позову.

Представники обох відповідачів та позивача-3 у дане судове засідання не з'явилися, причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи названі вище доводи та заперечення сторін, розглянувши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним, рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15.12.1998р. №487 державному підприємству 63 котельно-зварювальний завод передано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 20,1826 га для розміщення і експлуатації будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, видано державному підприємству 63 котельно-зварювальний завод державний акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ № 001573 від 09.02.1999 р.

ТзОВ «Авторемгаз» як правонаступник КП «Авторемгаз» є власником виробничо-складських приміщень (на підставі свідоцтва на право власності від 18.01.1999 р.), які придбало у 63 котельно-зварювального заводу у 1993 році. Даний факт підтверджується рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 08.02.2005 р. у справі №9/31, відповідно до якого визнано право власності КП «Авторемгаз» на бокс монтажний по вул. Хрипленській 11 в м.Івано-Франківську.

24.11.2004 р. 63 котельно-зварювальний завод звернувся із заявою №х-1748 до міського голови м. Івано-Франківська про вилучення земельної ділянки площею 112,59 м.кв., на якій знаходиться монтажний бокс КП «Авторемгаз».

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 02.08.2005 р. КП «Авторемгаз» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.

Відповідно до п.14 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.02.2006 р. «Про вилучення та надання земельних ділянок» вилучено земельну ділянку площею 0,0111 га по вул. Новій, 2, у 63 котельно-зварювального заводу за його згодою; зобов'язано останнього внести зміни в державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; затверджено матеріали землеустрою щодо відведення земельної ділянки КП «Авторемгаз» площею 0,0111га з передачею її в оренду терміном на три роки для обслуговування виробничих приміщень; зобов'язано КП «Авторемгаз» укласти договір оренди землі.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 14.04.2009 р. «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради» вирішено продати КП «Авторемгаз» вказану вище земельну ділянку (кадастровий №:14:001:0105).

15.05.2009 р. між Івано-Франківською міською радою та ТзОВ «Авторемгаз» укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки (площею 0,0111 га по вул.Новій,2). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №820.

На виконання вказаного вище договору, 23.07.2009 р. ТзОВ «Авторемгаз» видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 810508 площею 0,0111 га, по вул. Нова, 2а у м. Івано-Франківську.

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що дійсно, у відповідності до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час купівлі продажу виробничо-складських приміщень) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, а ст. 120 Земельного кодексу України (у редакція що діяла на час прийняття оскаржуваних рішень органом місцевого самоврядування) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Тобто, на думку суду першої інстанції, отримавши у власність виробничо-складські приміщення КП «Авторемгаз» набуло права на отримання у користування земельної ділянки необхідної для їх обслуговування.

Проте, у даному разі судом першої інстанції не враховано, що дійсно, припинення права користування земельною ділянкою відбувається на підставі добровільної відмови, але з урахуванням вимог іншого, суміжного законодавства.

Так, у відповідності до Зі змісту ст. ст. 141, 142 Земельного кодексу України вбачається, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони»(в редакції яка діяла на дату вилучення земельної ділянки) встановлено, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

Відповідно до п. п. 15, 16, 19, 44, 45, 46, 48, 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 р. № 483, надання в користування земельних ділянок для потреб Збройних Сил України здійснюється в порядку, передбаченому статтею 19 Земельного кодексу України. Відведення земельних ділянок для потреб Збройних Сил України проводиться на підставі рішень Рад, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. Земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами. За відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, а також командирів військових частин - землекористувачів. Перелік земель, які пропонуються до передачі місцевим органам влади, Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України погоджує з заступниками Міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України, начальниками управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, командуючими військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, на території яких знаходиться земельна ділянка, і подає на затвердження Міністру оборони України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки в порядку, встановленому Земельним Кодексом України.

Аналогічної практики притримується Верховний Суд України у своїй постанові від 12.10.2016 р. у справі № 924/1025/14/3-527гс16.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, зважаючи на те, що оскільки під час вилучення спірної земельної ділянки оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування не дотримано вказаних вище вимог чинного законодавства, а також на те, що таке вилучення відбувалося місцевим органом влади за участю землекористувача без участі квартирно-експлуатаційної частини та згоди Міністерства оборони України, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оспорюваними рішеннями та договором безпосередньо порушено права та охоронюваний законом інтерес як Міністерства оборони України, так і Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району та ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», що у відповідності до ст. 1 ГПК України є достатньою підставою звернення прокурора до суду на їх судовий захист, а оспорювані рішення Івано-Франківської міської ради, визнанню недійсними.

Тому, висновки суду першої інстанції цього приводу щодо відсутності порушеного права позивачів, є необґрунтованими і безпідставними.

При прийнятті даної постанови, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2009 р. вчинений на підставі та на виконання незаконних рішень органу місцевого самоврядування, він підлягає визнанню недійсним, як і похідна вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, як виданий на підставі недійсного правочину.

Враховуючи те, що Івано-Франківською міською радою під час розгляду справи у суді першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності за вих. № 690/12-17/в від 11.05.2016 р., а також те, що вказані обставини судом першої інстанції взагалі не досліджувалися внаслідок відмови у позові через відсутність порушеного права, судом апеляційної інстанції зазначається таке.

Згідно ч.4,5 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду. (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» із змінами і доповненнями).

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи висновки Верховного Суду України, суд апеляційної інстанції зазначає, що прокурор не наділений статусом самостійного позивача, тому відлік позовної давності слід починати з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

У своєму поясненні з цього приводу за вих. № 810 від 07.12.2016 р. Міністерство оборони України загалом пояснило, що довідалося про прийняття Івано-Франківської міської ради оспорюваних рішень та укладення оспорюваного правочину після отримання від прокурора копії позовної заяви, а прокурор у судовому засіданні пояснив, що про спірні обставини довідався під час проведення прокурорської перевірки, які передували зверненню з аналогічних підстав та предметом позову до Івано-Франківського міського суду у 2012 році в порядку адміністративного судочинства, за наслідками якого уже остаточно ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду у справі № 876/4850/13 від 05.11.2015 р. провадження у справі закрито у зв'язку із тим, що даний спір не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства. Крім цього, прокурор пояснив, що зважаючи на терміни зберігання документів прокурорської перевірки (з 2011-2012 р.р.) збігли і матеріали такої перевірки відповідно знищені.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що іншими учасниками спірних правовідносин вказані прокурором обставини, підтверджені зазначеною вище ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду не спростовані, доводи про те, що прокурор чи позивачі раніше знали чи могли знати про порушене право не подані, доказами не підтверджені.

З огляду на вищезазначене, необхідно визнати поважними причини пропуску строків позовної давності позивачами та прокурором, рішення суду скасувати, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

При зміні чи скасуванні рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд проводить новий розподіл судових витрат на підставі ст.49 ГПК України. Відповідно до ч. 2 ст.49 ГПК України, в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідачів, які допустили порушення закону при прийнятті оскаржуваних рішень, а також те, що на момент подання позову до суду першої інстанції ухвалою від 01.04.2016 р. було відстрочено сплату судового збору до прийняття рішення у даній справі, судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покладається на відповідачів, при цьому, за вимогами немайнового характеру про визнання недійсними рішень на Івано-Франківську міську раду, а за іншими двома вимогами немайнового характеру щодо укладання недійсного правочину і видання акту про право власності на землю на обох відповідачів у двох рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківського гарнізону задовольнити.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2016 р.

у справі № 909/283/16 скасувати. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

3. Визнати недійсними п. 14 рішення XXXIII сесії четвертого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 20.02.2006 «Про вилучення та надання земельних ділянок» та рішення XLI сесії п'ятого демократичного скликання Івано- Франківської міської ради від 14.04.2009 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради» в частині продажу земельної ділянки площею 0,0111 га по вул. Нова, 2а у м. Івано-Франківську ТзОВ «Авторемгаз», зокрема п. 1 додатку до такого рішення «Перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення для підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради, що продаються та їх пропонована вартість (без урахування ПДВ)»;.

Визнати недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2009 р. укладений між Івано-Франківською міською радою та ТзОВ «Авторемгаз», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №820.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 810508 від 23.07.2009 р. на земельну ділянку площею 0,0111 га, по вул. Нова, 2а у м. Івано-Франківську, виданий ТзОВ «Авторемгаз».

4. Стягнути з Івано-Франківської міської ради (м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, ) в дохід державного бюджету 4 134 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Авторемгаз» (м.Івано-Франківськ, вул. Нова, 2-а, ) в дохід державного бюджету України суму 1 378 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

4. Стягнути з Івано-Франківської міської ради (м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, ) на користь Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району (м.Івано-Франківськ, вул. Національної Гвардії, 14-г, ) суму 4 547,4 грн. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Авторемгаз» (м.Івано-Франківськ, вул. Нова, 2-а, ) ) суму 1 515,8 грн. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Господарському суду Івано-Франківської області видати наказ на виконання даної постанови.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

7. Матеріали справи повернути до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий-суддя О.І. Матущак

Судді О.В.Михалюк

М.І.Хабіб