ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р. Справа № 911/3394/16

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

при секретарі Литовці А.С.

розглянувши справу № 911/3394/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Трансзерноекспорт», м. Черкаси

до приватного акціонерного товариства «Агрофірма Березанська птахофабрика», с. Садове Баришівського району

про стягнення 280749,72 грн.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність б/н від 17.10.2016;

ОСОБА_2 - довіреність б/н від 17.10.2016.

від відповідача: не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансзерноекспорт» (позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до приватного акціонерного товариства «Агрофірма Березанська птахофабрика» (відповідач) про стягнення 280749,72 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № 27/11-СВК від 27.11.2015, в частині своєчасної оплати отриманого товару, у звязку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 233980,00 грн., з огляду на наявність якої позивачем нараховані 42884,76 грн. пені та 3884,96 грн. 3 % річних.

Ухвалою суду від 20.10.2016 порушено провадження у справі № 911/3394/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 09.11.2016 розгляд справи, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було відкладено.

В судових засіданнях 09.11.2016 та 30.11.2016 представниками позивача надані документи, витребувані судом та підтримані позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судові засідання не зявився, однак, 09.11.2016 та 30.11.2016 через канцелярію суду відповідачем надані відзиви на позовну заяву, в яких останній заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні.

В обґрунтування своїх заперечень, відповідач посилається на порушення позивачем умов договору, зокрема, п.п. 4.4, 7.1 щодо ненадання позивачем належним чином оформленої документації при поставці товару та можливість врегулювання між сторонами спору мирним шляхом. Крім того, відповідач стверджує, що у позивача відсутні правові підстави нарахування 3 % річних, оскільки їх нарахування не визначені умовами договору. Крім того, відповідач просив суд зобовязати позивача провести звірку взаєморозрахунків між сторонами.

Звертаючись до суду, позивачем, разом із позовною заявою подано заяву про вжиття, на підставі ст. ст. 66, 67 ГПК України, заходів до забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, в межах ціни позову.

Розглянувши в судовому засіданні 09.11.2016 заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, встановивши, що позивачем не доведено, що грошові кошти, які є у відповідача на момент прийняття рішення у справі № 911/3394/16, можуть зникнути або зменшитись за кількістю, суд дійшов висновку про відмову в задоволені заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, про що винесено ухвалу від 09.11.2016.

В судове засідання 30.11.2016 відповідач вдруге не зявився, через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву до якого додав заяву про відкладення розгляду справи, у звязку із перебуванням представника у відрядженні в іншому регіоні.

Представник позивача категорично заперечував проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши заяву відповідача про відкладення розгляду справи, суд прийшов до висновку відхилити її, оскільки відповідач вдруге не зявляється в судове засідання, а до заяви не додано доказів на підтвердження інформації щодо перебування представника відповідача у відрядженні на дату судового засідання, а також відповідач, як юридична особа, не позбавлений права направити в судове засідання іншого представника, в т.ч. керівника, бухгалтера, тощо.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2015 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений Договір поставки № 27/11-СВК, відповідно до умов п.п. 1.1, 2.1 якого постачальник зобовязався передати у власність покупцю товар, а саме: сировину для виробництва кормів, а покупець зобовязався прийняти такий товар та сплачувати його вартість на умовах, визначених договором.

Пунктами 3.2, 3.5 договору визначено, що кожна партія товару вказується у відповідних специфікаціях та видаткових накладних постачальника, в яких зазначається найменування товару, асортимент, одиниця виміру кількості товару, загальна кількість товару, вартість за одиницю товару та загальна вартість товару. Перехід права власності на товар, відбувається в момент поставки відповідної партії товару, що оформлюється відповідними накладними.

Відповідно до п.п. 4.3, 4.4 договору, покупець здійснює 100 % оплату вартості партії товару, на умовах відстрочення платежу в строк, не пізніше 14 календарних днів від дати поставки, якщо інше не визначено у специфікації. У разі, якщо постачальник разом із поставкою партії товару не надасть належним чином та згідно з чинним законодавством оформлені документи на товар в оригіналі (ТТН, видаткова накладна, рахунок), покупець залишає за собою право відтермінувати оплату товару до моменту отримання вказаних документів.

Пунктом 7.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку, до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Так, на виконання умов договору та взятих на себе зобовязань, позивач поставив відповідачу товар, зокрема, олію рослинну соєву, на загальну суму 423980,00 грн., про що свідчить наявна в матеріалах справи, видаткова накладна № 486 від 24.04.2016.

Відповідна видаткова накладна підписана в двосторонньому порядку представниками позивача та відповідача та скріплена печатками обох сторін.

Крім того, поставка позивачем партії товару відповідачу, підтверджується наявною в матеріальних справи копією товарно-транспортної накладної № Р486 від 24.04.2016, яка підписана та скріплена печатками позивача та відповідача.

Претензій щодо якості чи кількості отриманого товару від відповідача не надходило.

Для оплати вартості отриманого товару, позивачем виставлений відповідачу рахунок на оплату № 487 від 24.04.2016 на суму 423980,00 грн.

Однак, в порушення умов договору та взятих на себе зобовязань, вартість товару сплачена відповідачем лише частково в сумі 190000,00 грн., вартість товару в сумі 233980,00 грн., залишена відповідачем не сплаченою.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач в судові засідання 09.11.2016 та 30.11.2016 не зявився, однак через канцелярію суду надав відзиви, в яких заперечує проти позову, посилаючись на порушення позивачем умов договору, зокрема, п.п. 4.4, 7.1 щодо ненадання позивачем належним чином оформленої документації при поставці товару та можливість врегулювання між сторонами спору мирним шляхом.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що згідно з товарно-транспортною накладною № Р486 від 24.04.2016 та видатковою накладною № 486 від 24.04.2016, наявними у справі, позивачем поставлено власними силами, а відповідачем прийнято, визначений договором товар і, що відповідні товарно-транспортна накладна та видаткова накладна підписані в двосторонньому порядку позивачем та відповідачем, а також скріплені печатками юридичних осіб, з чого суд приходить до висновку, що відповідачем зазначений товар був отриманий, разом із відповідною документацією.

Крім того, посилання відповідача щодо ненадання останньому рахунку, не можуть братися судом до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Основною умовою продажу товарів є укладення відповідного договору в письмовій чи усній формі, однією з істотних умов договору і, як наслідок, свідченням його укладення є узгодження ціни товару. При цьому на покупця покладається обовязок оплатити вартість товару в обумовлені строки і обумовленим способом. Відсутність рахунка не може розглядатися як порушення ведення бухгалтерського чи податкового обліку, тим паче, якщо банківські реквізити сторін вказуються при укладені договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем згідно з видатковою та товарно-транспортною накладними, поставлено відповідачу товар, а відповідачем прийнятий такий товар, по якості та кількості без зауважень. Вимоги щодо надання відповідних документів не надходило.

Як вже було зазначено, пунктом 4.4 договору визначено, що у разі, якщо постачальник разом із поставкою партії товару не надасть належним чином та згідно з чинним законодавством оформлені документи на товар в оригіналі (ТТН, видаткова накладна, рахунок), покупець залишає за собою право відтермінувати оплату товару до моменту отримання вказаних документів.

Однак, з умов позовної заяви вбачається, що в обґрунтування своїх вимог, позивач зазначав про часткову оплату відповідачем вартості товару в сумі 190000,00 грн., здійсненої за період з 24.04.2016 по 22.08.2016, з чого вбачається, що відповідач погодився з умовами поставки товару, його асортиментом, кількістю, загальною вартістю товару та умовами його оплати.

Також, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами підписаний акт звірки взаєморозрахунків за період з 24.04.2016 по 13.10.2016, згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем становить 233980,00 грн. Відповідний акт підписаний обома сторонами та скріплений відбитками печаток сторін.

Крім того, відповідно до статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, судом не беруться до уваги доводи відповідача щодо порушення позивачем п. 7.1 договору, в частині недотримання порядку досудового врегулювання спору, оскільки відповідачем без зауважень, згідно з товарно-транспортною накладною № Р486 від 24.04.2016 та видатковою накладною № 486 від 24.04.2016 прийнятий визначений договором товар, а відповідач зобовязався за умовами договору у визначені строки оплати вартість такого товару, однак вказані зобовязання були виконанні відповідачем не в повному обсязі.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, оскільки заборгованість відповідача в частині оплати переданого позивачем на підставі Договору поставки № 27/11-СВК від 27.11.2015 товару, на час прийняття рішення не сплачена, а розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 233980,00 грн. визнається судом правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Заперечуючи проти позову, відповідач у своїх відзивах посилався на порушення позивачем умов п. 7.1 договору щодо вирішення спорів, шляхом переговорів та ст.ст. 5-8 Господарського процесуального кодексу України про досудове врегулювання зобовязальних відносин шляхом надання претензії.

Суд звертає увагу, що рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 (справа № 1-2/2002) у справі за конституційним зверненням ТОВ «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), зазначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими аспектами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не є обмеження юрисдикції судів і права на судовий захист (п. 1 резолютивної частини рішення).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У звязку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивач, на підставі п. 6.4 договору, просить суд стягнути з відповідача 42884,76 грн. пені.

Умовами п. 6.4 договору визначено, що за порушення строків розрахунків за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості поставленого товару за кожний день затримки розрахунку.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Проте, здійснивши розрахунок заявленого позивачем до стягнення розміру пені, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача, за вірним розрахунком підлягають стягненню 42435,71 грн. пені, нарахованої з урахуванням часткових оплат суми заборгованості, за період з 09.05.2016 по 18.10.2016.

Крім того, у звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо своєчасної оплати отриманого товару, позивач, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача 3884,96 3 % річних, нарахованих від суми заборгованості з урахуванням часткових оплат.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на неправомірне нарахування позивачем 3 % річних, оскільки вказане нарахування не передбачено умовами договору.

Розглянувши заперечення відповідача в цій частині, суд не бере вказане до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Тобто нарахування 3 % річних здійснюється на підставі Закону, зокрема, статті 625 Цивільного кодексу України, без обовязкового їх узгодження в договорі, проте, як при укладенні договору сторони мають право лише зменшити або збільшити розмір процентів.

Здійснивши розрахунок 3 % річних, судом встановлено, що за вірним розрахунком зробленим судом, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 3831,69 грн., розраховані з урахуванням часткових оплат сум заборгованості, за період з 09.05.2016 по 18.10.2016.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Агрофірма Березанська птахофабрика» (07534, Київська область, Баришівський район, с. Садове, вул. Комсомольська, 15, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Трансзерноекспорт» (18002, м. Черкаси, бул. Шевченка, 179, оф. 21, ) 233 980 (двісті тридцять три тисячі девятсот вісімдесят) грн. 00 коп. заборгованості, 42 435 (сорок дві тисячі чотириста тридцять пять) грн. 71 коп. пені, 3 831 (три тисячі вісімсот тридцять одну) грн. 69 коп. 3 % річних та 4 203 (чотири тисячі двісті три) грн. 71 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання, відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено - 20.12.2016

Суддя О.О. Христенко