РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/20466/16

За позовом Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом'янського району м. Києва»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Ойл Україна»

Про стягнення 202 884,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Штанько С.О. представник за довіреністю № 1176 від 28.07.16.

Від відповідача: Асауленко П.П. представник за довіреністю № 65/15 від 12.05.15.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом'янського району м. Києва» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Ойл Україна» (далі - відповідач) про стягнення 202 884,00 грн., з яких: 5 104,00 грн. - неустойки, 190 820,00 грн. штрафу в розмірі 7%, 6 960,00 грн. штрафу в розмірі 10%.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.16. порушено провадження у справі № 910/20466/16 та призначено її до розгляду на 24.11.16.

23.11.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 24.11.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 08.12.16.

08.12.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 08.12.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 14.12.16.

В судовому засіданні 14.12.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 14.12.16. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/20466/16.

В судовому засіданні 14.12.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.08.16. між позивачем (далі - Покупець) та відповідачем (далі - Постачальник) було укладено Договір № 1-07/2 про закупівлю продуктів нафто перероблення рідких за талонами (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити - дизельне паливо (наливом), код за ДК 016:2010-19.20.2 «паливо рідинне та газ; оливи мастильні», код за ДК 021:2015-09100000-0 «Паливо» (далі - Товар).

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 10.1 з дня підписання і діє до 31.12.16., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторін він виконання зобов'язань, які виникли під час його дії.

Згідно з п. 1.2 Договору загальна кількість Товару, асортимент, одиниця виміру, кількість та ціна Товару визначаються сторонами у Специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору.

Специфікацією до Договору сторони погодили найменування товару - Паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки С виду 1, ціною за одиницю з ПДВ - 14,50 грн.

Товар постачається окремими партіями відповідно до виробничої потреби згідно заявок Покупця. Постачання Товару здійснюється протягом одного календарного дня з моменту направлення Покупцем заявки Постачальнику (п. 5.2 Договору).

Відповідно до п. 5.4 Договору Постачальник зобов'язується поставити Товар Покупцю згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів «Інкотермс 2010» на умовах DDP - склад Покупця.

Заявкою від 07.09.16. позивач звернувся до відповідача з проханням поставити по Договору дизпаливо у кількості 8 000 л, ціна за 1 літр з ПДВ 14,50 грн.

Відповідачем вказане не заперечується.

За приписами п. 5.7 Договору факт поставки Товару підтверджується підписанням видаткової накладної та Акту приймання-передачі Товару представниками сторін.

У відповідності до видаткової накладної № 50002321 від 08.09.16., яка підписана сторонами та скріплена печаткою відповідача, відповідач поставив позивачу по Заявці від 07.09.16. по Договору паливо дизельне ДП-Л-Євро5-ВО, 3, ІІІ УКТ ЗЕД 2710 19 43 00 у кількості 3 200 л за ціною 14,50 грн. за літр з ПДВ, на загальну суму 46 400,00 грн.

Решту 4 800 л по заявці на виконання умов Договору відповідач не поставив, вказаного не заперечує.

Натомість, останній направив позивачу лист № 617/50 від 08.09.16., в якому вказав на те, що вартість нафтопродуктів підвищилась, а тому Постачальник змушений переглянути вартість нафтопродуктів і просить позивача внести зміни до Договору та Рамкової угоди № 116-18 від 22.07.16., в межах якої і було укладено Договір.

Внесення змін або доповнень до Договору здійснюється за взаємною згодою сторін і оформляється додатковими угодами до Договору (п. 11.5 Договору).

Доказів внесення змін до Договору в частині зміни вартості Товару за літр сторонами до матеріалів справи не подано, факт не внесення таких змін сторонами підтверджується. Вказані зміни не вносились і в судовому порядку.

Отже, за Заявкою від 07.09.16. по Договору відповідач повинен був поставити Товар у кількості 8000 л за ціною 14,50 грн. з ПДВ за літр.

Пунктом 6.2.2 Договору сторони погодили, що Покупець має право вимагати постачання Товару у строки, встановлені Договором.

Претензіями № 1537 від 20.09.16. та № 1611 від 30.09.16. позивач вимагав від відповідача поставки Товару у кількості 4 800 л за ціною 14,50 грн. з ПДВ за літр за Заявкою від 07.09.16. по Договору.

Листом № 671/15 від 22.09.16. відповідач знову послався на підвищення вартості нафтопродуктів та просив внести зміни до Договору.

Спір у справі виник в зв'язку з непоставкою Товару у кількості 4 800 л відповідачем позивачу за Заявкою від 07.09.16. по Договору, що зумовило нарахування пені та штрафів.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам на підставі чинного законодавства і не зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою Договір є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, відповідно до п. 5.2 Договору постачання Товару здійснюється протягом одного календарного дня з моменту направлення Покупцем заявки Постачальнику.

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язання з поставки, у пункті 7.2 Договору сторонами визначено, що у випадку порушення встановлених Договором строків поставки Товару або недопоставки Товару, Постачальник сплачує Покупцю неустойку в розмірі 0,1% від ціни замовленої партії Товару за кожний день прострочення.

Пунктом 7.3 Договору сторони погодили, що у разі якщо прострочення строку поставки Товару перевищить 10 календарних днів, Постачальник зобов'язаний додатково сплатити Покупцю штраф у розмірі 7% від ціни Договору.

У випадку поставки Постачальником меншої кількості Товару, ніж це встановлено в заявці Покупця, Постачальник зобов'язаний здійснити поставку Товару, якого не вистачає, протягом одного дня. У випадку не поставки кількості Товару, якого не вистачає, в зазначені строки, Постачальник додатково сплачує Покупцю штраф в розмірі 10% від вартості непоставленого Товару (п. 7.5 Договору).

Відповідно до вимог ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

В силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по поставці Товару у кількості 4 800 л по Заявці від 07.09.16. не виконав, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 2 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому, суд відзначає, що приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття поширюється і на майнові відносини, що регулюються Господарським кодексом України. У зв'язку з цим на положення Господарського кодексу України про господарські договори також поширюються принцип свободи договору, крім випадків, передбачених абзацем другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (яка встановлює обмеження права сторін договору відступати від положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних

Відповідачем обґрунтованих пояснень щодо неможливості виконати взяті на себе зобов'язання за Договором та доказів визнання п. п. п. 7.2, 7.3, 7.5 Договору недійсним не подано.

При цьому судом враховано положення ст. 218 ГК України, за приписами якої підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Крім того, доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Позивач розраховує пеню по п. 7.2 Договору за період з 08.09.16. по 21.10.16. разом з тим, судом встановлено, що оскільки Заявка датована 07.09.16., то за приписами Договору відповідач повинен був поставити Товар протягом 08.09.16., а прострочення наступило з 09.09.16., а не з 08.09.16., як а вказує позивач.

Таким чином, розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 4 988,00 грн. В іншій частині в розмірі 116,00 грн. пеню нараховано безпідставно, внаслідок чого суд відмовляє в позові в цій частині.

Судом з здійснено перерахунок штрафів, та встановлено, що позивачем їх розмір розраховано вірно, а саме: 190 820,00 грн. штраф в розмірі 7% по п. 7.3 Договору та 6 960,00 грн. штраф в розмірі 10% по п. 7.5 Договору, що в загальному розмірі становить 197 780,00 грн.

Нормами чинного законодавства України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у окремих випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Згідно з п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Надавши належну оцінку обставинам невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, врахувавши непомірно великий розмір пред'явленої до стягнення суми штрафу наслідкам поведінки відповідача (не поставки 4800 л нафтопродуктів на суму 69 600,00 грн.) та відсутність доведених завданих позивачу такою поведінкою збитків, врахувавши те, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, викривлює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на непомірний тягар, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення загального розміру штрафу, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 158 224,00 грн. - штрафу, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

При цьому судом враховано викладене в п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що у разі коли господарський суд на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

З огляду на викладене та відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Ойл Україна» (01030, м. Київ, вул. Івана Франка, б. 6; ідентифікаційний код 34531124) на користь Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом'янського району м. Києва» (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, б. 16; ідентифікаційний код 31806946) 4 988 (чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп. - пені, 158 224 (сто п'ятдесят вісім тисяч двісті двадцять чотири) грн. 00 коп. - штрафу, 3 041 (три тисячі сорок одну) грн. 52 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.16.

Суддя Т.М. Ващенко