донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

28.12.2016 справа № 905/2183/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю представників сторін: від прокуратури: ОСОБА_4,
від позивача:не з'явився,
від відповідача:не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Скіф-2", м. Костянтинівка Донецької області,
на рішення Господарського суду Донецької області
від06.09.2016
у справі№ 905/2183/16 (суддя Сковородіна О. М.)
за позовомКерівниа Костянтинівської місцевої прокуратури, м. Костянтинівка Донецької області, в інтересах держави в особі Управління комунального господарства Костянтинівської міської ради, м. Костянтинівка Донецької області,
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Скіф-2", м. Костянтинівка Донецької області,
простягнення 44 409, 75 грн.

Керівник Костянтинівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Управління комунального господарства Костянтинівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-2» (далі ТОВ «Скіф-2») про стягнення заборгованості зі внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів у сумі 40 497, 03 грн. та пені в розмірі 3 912, 72 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.09.2016 у справі № 905/2183/16 позовні вимоги Управління комунального господарства Костянтинівської міської ради задоволено у повному обсязі. Рішення мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 06.09.2016 у справі № 905/2183/16 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, а також неповне зясування місцевим господарським судом фактичних обставин, що мають значення для справи. Зокрема, заявник апеляційної скарги зазначає, що суд помилково не застосував до правовідносин сторін положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у звязку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Прокурор у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності, з чим погодився прокурор.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В :

Між Управлінням комунального господарства Костянтинівської міської ради та ТОВ «Скіф-2» 14.09.2012 було укладено Договір № 53 про тимчасове користування місцем розміщення зовнішньої реклами, за умовами якого позивач надав, а відповідач прийняв у тимчасове користування місце розміщення рекламного засобу за адресою: пр. Ломоносова, 119 (район ПК «Октябрь»), площею 7 м2 (а. с. 17-18).

Відповідно до пункту 3.2 Договору № 53 розмір місячної плати за користування місцем розміщення складає 214, 20 грн.

Також між Управлінням комунального господарства Костянтинівської міської ради та ТОВ «Скіф-2» було укладено Договір № 12а/16 про тимчасове користування місцем розміщення зовнішньої реклами, за умовами якого позивач надав, а відповідач прийняв у тимчасове користування місце розміщення рекламного засобу на вул. Ємєльянова та вул. Мирошниченко площею 14 м2 (а. с. 19-20).

Згідно з пунктом 3.2 Договору № 12а/16 розмір місячної плати за користування місцем розміщення рекламного засобу складає 1 142, 40 грн.

Як передбачено пунктом 1.2 Договорів, під місцем розміщення реклами розуміється рекламний засіб рекламний щит «Біг-Борд».

Договірна плата визначається згідно з Порядком плати за тимчасове користування місцем розміщення рекламних засобів, затвердженим рішенням міської ради № 5/20-393 від 28.09.2007 (пункт 3.1 Договорів).

Відповідно до пункту 3.2 Договорів розмір місячної плати змінюється відповідно до індексу інфляції, який визначається Міністерством статистики України.

Розмір договірної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Згідно з пунктом 3.3 Договорів встановлену у пункті 3.2 плату відповідач перераховує щомісячно до 1 числа наступного місяця.

У пункті 4.1.1 Договору № 53 сторони узгодили, що у випадку невнесення плати у строки, зазначені цим Договором, нараховується пеня в розмірі облікової ставки Національного банку України на момент нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, враховуючи день оплати.

Пунктом 4.1.1. Договору № 12а/16 встановлено, що у разі невнесення плати в терміни, вказані цим Договором, нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на момент нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Строк Договору № 53 встановлюється з 15.09.2012 до 15.09.2017 (пункти 7.1 Договору), а Договору № 12а/16 з 21.11.2013 по 20.11.2018 (пункти 7.1, 7.2 Договору).

Оскільки ТОВ «Скіф-2» належним чином не виконало обовязку зі внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів за спірними Договорами, Керівник Костянтинівської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Управління комунального господарства Костянтинівської міської ради з позовом про стягнення заборгованості та пені.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду підлягає частковому скасуванню, виходячи з такого.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на приписи статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до яких на період проведення антитерористичної операції скасовується орендна плата за користування державним та комунальним майном субєктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Проте колегія суддів вважає доводи відповідача безпідставними, оскільки за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір не є договором найму (оренди), а приписи статті 7 зазначеного вище Закону не поширюють свою дію на правовідносини сторін.

З огляду на зміст статей 4 та 43 ГПК України господарський суд при прийнятті рішення самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію правовідносин сторін, керуючись законом, а тому назва спірного договору чи правові норми, на які посилаються сторони, не мають для суду вирішального значення.

Так, відповідно до частини першої статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Зазначені положення конкретизовані у частині першій статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно з якою обєктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Однак місця розташування рекламних засобів у розумінні пункту 1.2 Договорів не підпадають під наведені ознаки.

Колегія суддів вважає, що правовідносини сторін у цій справі підпадають під правове регулювання Закону України «Про рекламу» і постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» від 29.12.2003 № 2067.

Таким чином, дія статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не поширюється на правовідносини сторін, оскільки плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів не є орендною, а тому колегія суддів вважає, що таке нарахування здійснено правомірно.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, позивач вимагає стягнути з відповідача заборгованість за Договором № 53 у розмірі 7 116, 93 грн. за період з лютого 2014 року по квітень 2016 року та за Договором № 12а/16 у сумі 33 380, 10 грн. за період з січня 2014 року по квітень 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Аналогічні приписи закріплені й у статті 526 ЦК України.

Як встановлено частиною першою статті 16 Закону України «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

Таким чином, з огляду на відсутність доказів належного виконання відповідачем обов'язку з внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо стягнення основного боргу у розмірі 7 116, 93 грн. за Договором № 53 за період з лютого 2014 року по квітень 2016 року та в сумі 33 380, 10 грн. за Договором № 12а/16 за період з січня 2014 року по квітень 2016 року.

Також позивачем заявлена до стягнення з ТОВ «Скіф-2» пеня: за Договором № 53 за період з 01.06.2015 по 01.06.2016 у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 314, 46 грн., розрахована наростаючим підсумком, та за Договором № 12а/16 за період з 20.06.2015 по 01.06.2016 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 3 598, 26 грн., розрахована наростаючим підсумком. Усього на загальну суму 3 912, 72 грн.

Згідно з пунктом 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Частиною першою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною шостою статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені, вважає його арифметично вірним, а тому погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з відповідача на користь Управління комунального господарства Костянтинівської міської ради підлягає стягненню пеня за період з 01.06.2015 по 01.06.2016 у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 314, 46 грн., розрахована наростаючим підсумком, за Договором № 53, а за період з 20.06.2015 по 01.06.2016 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 3 598, 26 грн., розрахована наростаючим підсумком, за Договором № 12а/16.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а тому апеляційна скарга ТОВ «Скіф-2» задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат за подання позовної заяви колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати, визначеної станом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 55 ГПК України ціна позову у позовах про стягнення грошей визначається стягуваною сумою.

З наведеного випливає, що чинне законодавство повязує визначення розміру судового збору за подання позовної заяви майнового характеру із заявленою до стягнення сумою, а не матеріально-правовою підставою позову.

Отже, виходячи з ціни заявленого позову, яка становить 44 409, 75 грн., відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» сума судового збору за подання такого позову складає 1 378, 00 грн.

Виходячи з викладеного, на підставі статті 49 ГПК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь прокуратури Донецької області судового збору у розмірі 1 378, 00 грн., однак безпідставно додатково стягнув з відповідача у дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 378, 00 грн.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення Господарського суду Донецької області від 06.09.2016 у справі № 905/2183/16 підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача у дохід Державного бюджету України судового збору в розмірі 1 378, 00 грн., а в іншій частині залишається без змін з наведених вище підстав.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-2», м. Костянтинівка Донецької області, на рішення Господарського суду Донецької області від 06.09.2016 у справі № 905/2183/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 06.09.2016 у справі № 905/2183/16 скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф-2», м. Костянтинівка Донецької області, у дохід Державного бюджету України судового збору в сумі 1 378, 00 грн.

Виключити абзац четвертий резолютивної частини рішення Господарського суду Донецької області від 06.09.2016 у справі № 905/2183/16.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: В.М. Татенко

ОСОБА_3