ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2016 р. Справа № 916/4948/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання Г.Є. Бєлянкіній,

за участю представників:

від позивача за первісним позовом - ОСОБА_1, довіреність №14-182 від 15.07.2014;

від відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2, довіреність б/н від 04.1.2016;

розглянувши апеляційні скарги публічного акціонерного товариства Одесагаз та публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

на рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016

у справі №916/4948/15

за позовом: публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до відповідача: публічного акціонерного товариства Одесагаз

про стягнення 20 270 579,76 грн

та за зустрічним позовом: публічного акціонерного товариства Одесагаз

до відповідача: публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

про припинення правовідносин за договором

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015р. публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі - ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) звернулось з позовом до публічного акціонерного товариства Одесагаз (далі ПАТ Одесагаз) про стягнення з останнього 20270579,76 грн, з яких: 835613,81 грн - сума основного боргу, 7138575,65 грн - пеня, 10974 851, 37 грн - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення та 1321538,93 грн - 3% річних.

За вказаною позовною заявою було порушено провадження у справі №916/4948/15.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.01.2016 було прийнято до спільного розгляду с первісним зустрічний позов публічного акціонерного товариства Одесагаз до публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України про визнання правовідносин між сторонами з купівлі-продажу газу для виробництва теплової енергії для потреб населення за договором №13-306 НКЕ (Н) припиненими з 19.11.2015.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 у справі №916/4948/15 (головуючий суддя Т.Г. Дяченко, судді: М.І. Никифорчук, Н.Д. Петренко) первісні позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з публічного акціонерного товариства Одесагаз на користь публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 3530207,53 грн, 3% річних у сумі 1321538,93 грн, інфляційні у сумі 10974851,37 грн; в решті вимог первісного позову відмовлено; у задоволенні вимог зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, публічне акціонерне товариство Одесагаз звернулось з апеляційними скаргами, в яких просило рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 у справі №916/4948/15 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити зустрічний позов публічного акціонерного товариства Одесагаз та відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, у разі часткового задоволення скарги встановити розмір неустойки в 1% від розрахованого.

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України також звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 у справі №916/4948/15 скасувати в частині зменшення розміру пені на 3530207,53 грн та прийняти в цій частині нове, яким стягнути вказану суму з публічного акціонерного товариства Одесагаз на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України; в іншій частині рішення залишити без змін.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 у справі №916/4948/15 (головуючий суддя Л.В. Лавриненко, судді: В.Т. Пироговський, І.Г. Філінюк) рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 по справі № 916/4948/15 в частині стягнення з публічного акціонерного товариства Одесагаз на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України пені в сумі 3 530 270,53 грн, 3 % річних в сумі 1 321538,93 грн та інфляційних в сумі 10974851,37 грн скасовано; публічному акціонерному товариству Національна акціонерна компанія Нафтогаз України у задоволенні позову в цій частині відмовлено; в решті рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 по справі 916/4948/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2016 у справі №916/4948/15 (головуючий суддя Л.В.Ковтонюк, судді: А.С.Ємельянов, Н.М.Нєсвєтова) постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 в частині скасування рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 про задоволення первісних позовних вимог про стягнення з публічного акціонерного товариства Одесагаз на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України пені в сумі 3530270,53 грн, 3 % річних в сумі 1321538,93 грн, інфляційних в сумі 10974851,37 грн та про відмову в задоволенні первісних позовних вимог в цій частині скасовано; справу №916/4948/15 в цій частині направлено на новий розгляд до Одеського апеляційного господарського суду; в іншій частині постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 у справі № 916/4948/15 залишено без змін.

Після надходження даної справи до Одеського апеляційного господарського суду 09.11.2016 автоматизованою системою документообігу було визначено колегію суддів для розгляду апеляційних скарг публічного акціонерного товариства Одесагаз та публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 у справі №916/4948/15 у складі: головуючий суддя С.В. Таран, судді: Л.О. Будішевська, М.А. Мишкіна.

У судовому засіданні 20.12.2016 представники сторін власні апеляційні скарги підтримали; проти задоволення апеляційних скарг один одного висловили заперечення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

04.01.2013 між публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (продавець) та публічним акціонерним товариством Одесагаз (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-306-ТКЕ(Н) (далі договір №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013), за умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

В подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди №1 від 10.07.2013, №2 від 31.12.2013, №3 від 28.04.2014, №4 від 15.05.2014, №5 від 10.06.2014, №6 від 22.12.2014, №7 від 23.03.2015, №8 від 19.06.2015 до вказаного договору, якими сторонами змінювався предмет договору, ціна за газ, обсяги поставки газу, а також строк дії договору.

Згідно з пунктом 1.1 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 в редакції додаткової угоди №6 від 22.12.2014 продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2013-2015 роках природний газ, а покупець зобовязується прийняти та платити газ на умовах договору.

Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації субєктам господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих, в обсягах природного газу, який використовується для виробництва теплової енергії для потреб населення (пункт 1.2 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013).

У пунктах 2.1, 5.2, 5.4 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 сторонами узгоджено обсяги газу, що планується передати в період з 1 січня 2013р. по 31 грудня 2015р., ціну за 1000 куб.м. газу та загальну вартість природного газу за цим договором.

Відповідно до пункту 3.3 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 6.1 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 в первісній редакцій передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати планових обсязів газу протягом місяця поставки; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

В редакції додаткової угоди №2 від 31.12.2013 пункт 6.1 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 викладено наступним чином: оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки; у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу.

Положеннями пункту 6.1 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014 визначено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки; у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Сторонами у пункті 7.2 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 в редакції додаткової угоди №2 від 31.12.2013 узгоджено, що у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Вказаний договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013р., і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення (розділ 11 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 в редакції додаткової угоди №8 від 19.06.2015).

На виконання даного договору ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України протягом січня 2013р. - червня 2015р. передало, а публічне акціонерне товариство Одесагаз прийняло природний газ на загальну суму 121581503,18 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2013, 28.02.2013, 31.03.2013, 30.04.2013, 31.05.2013, 30.06.2013, 31.07.2013, 31.08.2013, 30.09.2013, 31.10.2013, 24.01.2014, 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 30.06.2014, 31.07.2014, 31.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014, 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015, 30.06.2015.

Між тим ПАТ Одесагаз свої зобов'язання за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 щодо оплати отриманого природного газу виконувало несвоєчасно, з порушенням строків оплати.

Із матеріалів справи вбачається, що 20.11.2013, 20.12.2013, 27.02.2014, 16.04.2014, 20.05.2014, 19.06.2014, 17.12.2014, 21.01.2015, 19.02.2015, 17.04.2015, 21.05.2015 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Одеській області, Департаментом фінансів Одеської обласної державної адміністрації, публічним акціонерним товариством Одесагаз та публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно №2055, №2408, №468, №469, №886, №1213, №1413, №2437, №2440, №124, №387, №388, №855, №856, №857, №1249, №1250, №1251, №1252 (далі-спільні протокольні рішення), а також договори про організацію взаєморозрахунків №955/30 від 03.11.2014, №971/30 від 10.11.2014, №1424/30 від 15.12.2014 (далі-договори про організацію взаєморозрахунків), предметом яких є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", а також відповідно до пункту 24 статті 14, пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 №30.

За умовами зазначених договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень сторони дійшли згоди погасити заборгованість відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом за спожитий природний газ, в тому числі за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013, за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості з різниці в тарифах, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню.

Згідно з платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи, на виконання вказаних спільних протокольних рішень та договорів про організацію взаєморозрахунків відповідачем за первісним позовом було перераховано позивачеві за первісним позовом заборгованість за 2013-2015 роки за спожитий природний газ, поставлений за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013.

Станом на 20.08.2015 за публічним акціонерним товариством Одесагаз рахувалась не сплачена заборгованість за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 у розмірі 835613,81 грн, що становила вартість частини поставленого газу у червні місяці 2015 року.

Дана сума заборгованості відповідачем за первісним позовом була сплачена шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується копією заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.11.2015.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення 10274831,37 грн інфляційних втрат, 3530207,53 грн пені та 1321538,93 грн 3% річних, місцевий господарський суд виходив з обставин несвоєчасного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013.

Між тим поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що уклавши договори про організацію взаєморозрахунків та підписавши спільні протокольні рішення, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013.

Отже, для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2 договору №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013, та наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями та договорами про організацію взаєморозрахунків.

Саме таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі 924/1265/13, від 09.09.2014 у справі №5011-1/1043-2012-42/528-2012, від 23.09.2015 у справі №917/2519/14 тощо.

Як вбачається із матеріалів справи поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями та договорами про організацію взаєморозрахунків, здійснювалась оплата за газ, поставлений у червні місяці 2015 року. Заборгованість в розмірі 835613,81 грн, що становила вартість частини поставленого у червні місяці 2015 року газу, була погашена шляхом зарахування зустрічних вимог.

За несвоєчасне виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 щодо оплати за газ, поставлений відповідачеві за первісним позовом у червні місяці 2015 року, позивач за первісним позовом просив стягнути 52832,28 грн пені та 2641,62 грн 3% річних за період з 20.06.2015 по 20.08.2015; позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за несвоєчасне виконання зобов'язань щодо оплати за газ, поставлений у червні місяці 2015 року, не заявлялись.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладені вище обставини та норми права, позивачем за первісним позовом правомірно нараховано відповідачу за первісним позовом за несвоєчасне виконання останнім зобов'язань за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 пеню в сумі 5283,23 грн та 3% річних в розмірі 2641,62 грн.

Водночас положеннями пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Слід зазначити, що при застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов'язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

У пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов'язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Тому, з огляду на викладене, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, зважаючи на економічну ситуацію у державі, зокрема високий рівень інфляційних процесів в економіці держави, ступінь виконання боржником зобов'язань за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 (повна сплата заборгованості ПАТ Одесагаз до звернення ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України з данним позовом до суду), стягнення відсотків річних, які мають забезпечити баланс інтересів сторін, враховуючи те, що порушення виконання зобов'язання за договором №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, а також те, що газ, який продавався за цим договором використовувався виключно для виробництва теплової енергії для потреб населення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір пені, належної до сплати до суми 5283,23 грн.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 07.12.2011 у справі №17/77, від 19.12.2012 у справі №5023/3165/12, від 21.10.2015 у справі №906/575/15, від 18.11.2015 у справі №914/448/15 тощо.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, оскільки уклавши договори про організацію взаєморозрахунків та підписавши спільні протокольні рішення, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу №13-306-ТКЕ(Н) від 04.01.2013 у січні 2013р. травні 2015р., а сплата заборгованості за поставлений природний газ у визначені періоди відбувалась у порядку та строки, передбачені спільними протокольними рішеннями та договорами про організацію взаєморозрахунків, що залишилося поза увагою місцевого господарського суду.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі (пункт 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 Про судове рішення).

Оспорене судове рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 не в повній мірі відповідає цим вимогам з огляду на те, що прийнято при неповному з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині стягнення інфляційних втрат та зміні- в частині стягнення пені, 3% річних та розподілу судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України відмовити.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Одесагаз задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2016 у справі №916/4948/15 в частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення 10274831,37 грн інфляційних втрат-скасувати, в частині стягнення 3530207,53 грн пені, 1321538,93 грн 3% річних та розподілу судових витрат -змінити, виклавши його резолютивну частину щодо вказаних вимог в наступній редакції:

"Первісні позовні вимоги публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до публічного акціонерного товариства Одесагаз про стягнення 3% річних, пені та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства Одесагаз на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 5283,23 грн пені, 2641,62 грн 3% річних та 832,11 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

В задоволенні решти первісних позовних вимог про стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат відмовити.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 23.12.2016.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна