КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. Справа№ 910/2114/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 21.12.2016

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2016

у справі № 910/2114/16 (суддя І.І. Борисенко)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Тест"

2) Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

про стягнення 165 534 847,31 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 в позові до ТОВ "Євро-Тест" відмовлено повністю.

Позовні вимоги до ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" на користь ТОВ "Мегапром" 100 378 909,88 грн основного боргу, 37 038 440,24 грн інфляційних втрат, 3 014 245,66 грн 3% річних, 11 147 692,84 грн пені та 203 193, 87 грн судового збору. У решті в задоволенні позову до ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 910/2114/16 частково та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги ТОВ "Мегапром" задовольнити частково, а саме: стягнути з ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" 54 667 169,12 грн - основного боргу, 844 587,46 грн - 10 % розміру пені, 563 830,72 грн - 3% річних, 1 769 687,03 грн. - інфляційних витрат.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного з'ясування обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

Справа розглядалась різними складами суду.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2016 у справі №910/2114/16 у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Тарасенко К.В. у відпустці, призначено повторний автоматичний розподіл, відповідно до якого справу №910/2114/16 передано на розгляд колегії суддів, у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Вказана судова колегія розпочала розгляд апеляційної скарги спочатку і прийняла постанову у даній справі.

28.07.2016, 04.08.2016, 07.10.2016, 17.10.2016 представником апелянта, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів, подано додаткові пояснення до апеляційної скарги, які долучено судом до матеріалів справи.

03.08.2016 та 18.10.2016 ТОВ "Мегапром" на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу відповідача-2 залишити без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 16.05.2016 №910/2114/16- без змін.

20.12.2016 ТОВ "Мегапром", через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів, подано додаткові пояснення, які також долучено судом до матеріалів справи.

Представник відповідача-2 брав участь у судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення та просив апеляційну скаргу ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" задовольнити з урахуванням всіх додаткових пояснень, а рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 - скасувати частково та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги ТОВ "Мегапром" задовольнити частково, а саме: стягнути з ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" 54 667 169,12 грн - основного боргу, 844 587,46 грн - 10 % розміру пені, 563 830,72 грн - 3% річних, 1 769 687,03 грн. - інфляційних витрат.

Представник відповідача-1 брав участь в судових засіданнях, надавав пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ТОВ "Євро-Тест" залишити без змін.

Представник позивача брав участь в судових засіданнях, надавав пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" - без задоволення.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 15.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (надалі - постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (надалі - покупець) був укладений договір поставки №1405772 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 якого позивач зобов'язувався поставити і передати у власність покупця опитну партію продукції коксохімічного виробництва (надалі - товар), відповідно до сортаменту, якості, термінам, в обсязі, зав цінами і на умовах, передбачених в додатках (Спеціфікаціях) до чинного договору, які є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар на умовах чинного Договору.

Сортамент, якість, терміни, обсяг, ціна, умови постачання товару та порядок оплати і форма розрахунків були визначені у додатках (Специфікаціях), які є невід'ємними частинами договору поставки (пункти 1.1., 2.2, 3.3, 4.2, 4.6 договору).

Між сторонами були підписані специфікації-1,2 (додаток-1,2 до договору).

Згідно до умов Специфікацій базова ціна товару складала еквівалент 185 доларів США/тону - 2 396,13 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу за курсом на 14:00 на дату складання специфікацій (тобто на 15.10.2014) - 12,952038 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу у національній валюті України на умовах FCA станція Макіївка, Донецької з.д.

Розрахунки згідно Специфікацій-1,2 здійснюються у гривнях по курсу НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок позивача. Після отримання оплати на свій поточний рахунок позивач здійснює коректування рахунків. Оплата коректувальних рахунків відповідачем-2 або повернення коштів позивачем здійснюється не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків. Оплата за цим договором здійснюється гарантованим платежем з датою виконання на 30 банківський день, з моменту переходу права власності згідно дати на штампі станції відвантаження, та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 (сертифікат якості, рахунок на відвантажений товар, накладна на відпустку товару, податкова накладна, акт прийому-передачі продукції, копії залізничних електронних накладних, завірені печаткою вантажовідправника) цього договору після фактичної поставки товару. Покупець зобов'язується ініціювати виставлення гарантованого платежу в адресу позивача у строк 7 банківських днів після поставки товару та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 цього договору після фактичної поставки товару. Датою (моментом) оплати вважається дата зарахування на користь позивача грошових коштів.

У зв'язку із непогашенням відповідачами заборгованості за поставлений товар позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-2 умов договору поставки від 15.10.2014 №1405772. При цьому, за договором гарантії від 15.10.2014 відповідач-1 гарантував позивачу, що відповідач-2 виконає свій обов'язок з оплати поставленого товару, однак як вказує позивач, враховуючи той факт, що відповідач-2 не виконав обов'язок щодо оплати поставленого товару, то відповідач-1 несе солідарну відповідальність перед позивачем.

13.05.2016 позивачем зменшено розмір позовних вимог, в порядку ст. 22 ГПК країни. Відповідно до вказаної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача-1 за договором гарантії від 15.10.2014 суму у розмірі 10 000,00 грн., а з відповідача-2 за договором поставки від 15.10.2014 №1405772 суму заборгованості у розмірі 100 378 909,88 грн., пеню у розмірі 25 093 251,53 грн., індекс інфляції у розмірі 37 038 440,24 грн., 3% річних у розмірі 3 014 245,66 грн., загалом 165 524 847,31 грн.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд, оцінюючи докази дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 910/2114/16 частково та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги ТОВ "Мегапром" задовольнити частково, а саме: стягнути з ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" 54 667 169,12 грн - основного боргу, 844 587,46 грн - 10 % розміру пені, 563 830,72 грн - 3% річних, 1 769 687,03 грн. - інфляційних витрат.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду -скасувати частково з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою ст. 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до підписаних Специфікацій №1,2 від 15.10.2014, позивач протягом 15-31 жовтня 2014 року поставив відповідачу-2 кокс кам'яновугільний (кокс валовий) ТУ У 322-5-97 та кокс доменний КД1, КД2 ТУ У 322-4-96 загальною кількістю 19 964,3 тон. За ціною 185 доларів США/тону (тобто загальна вартість поставленого товару 3 693 395,50 доларів США). Відповідач-2 прийняв поставлений товар у повному обсязі, про що свідчать підписані обома сторонами та скріплені господарюючими суб'єктами акти прийому-передачі товару, які наявні в матеріалах справи. Проте, частково сплатив вартість поставленого товару. Після отримання часткової оплати позивач здійснив коректування рахунків на суму 8 311 680,30 грн., які відповідач-2 повинен був сплатити згідно до умов Додатків не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем була пред'явлена претензія №10-юр від 16.04.2015 про погашення заборгованості, оплати пені, 3% річних та інфляційних витрат протягом семи банківських днів з моменту отримання даної претензії, проте відповідачем-2 поставлений товар в повному обсязі оплачено не було.

Відповідно до ч.1 статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 1, 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 статті 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором, проте відповідач-2 лише частково здійснив оплату поставленого товару, у зв'язку з цим за відповідачем-2 утворилась заборгованість в розмірі 3 284 010,86 доларів США, що за курсом НБУ на 02.02.2016 становить 83 649 091,57 грн. та з урахуванням ПДВ сума несплачених грошових коштів за поставлений товар становить 100 378 909,88 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача в частині стягнення відповідача-2 заборгованості в розмірі 100 378 909,88 грн. належним чином доведені, документально підтверджені.

Згідно з п. 3.4. постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних в частині стягнення основної суми боргу з відповідача-2 в розмірі 100 378 909,88 грн., а тому в цій частині рішення слід залишити без змін.

Твердження апелянта про те, що у відповідача-2 існує обов'язок сплатити вартість поставленого товару відповідно до вартості, зафіксованої у актах приймання-передачі, рахунках та вираженій у гривні, без фактичної прив'язки до курсу долару США на дату платежу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дослідивши положення укладеного між позивачем та відповідачем-2 договору та додатків до нього, колегія суддів приходить до висновку, що сторони передбачили необхідність встановлення ціни на товар в еквіваленті до іноземної валюти (долару США), а також передбачили особливий порядок розрахунків по Договору, в основу якого покладено обов'язок Відповідача-2 здійснювати оплату за поставлений товар в еквіваленті долара США до гривні за офіційним курсом НБУ.

Крім того, норми чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, сторони за договором передбачили ціну на товар в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) та визначили здійснювати оплату за поставлений товар в еквіваленті долара США до гривні за офіційним курсом НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок, ТОВ "МЕГАПРОМ" цілком законно та обґрунтовано визначена сума боргу в розмірі 3 287 010 доларів США 86 центів, що еквівалентно 83 649 091,57 грн. без урахування ПДВ станом на 03.02.2016р. З урахуванням ПДВ сума несплачених грошових коштів за поставлений товар на 03.02.2016 становить 100 378 909,88 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що такі твердження апелянта не відповідають умовам договору та додаткам до нього.

Стосовно посилання апелянта про укладення додаткової угоди від 01.07.2015 та погодження нових термінів оплати, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 651, 654 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Проте, позивач стверджує, що з боку ТОВ "МЕГАПРОМ" вказана додаткова угода від 01.07.2015 не була погоджена та не була підписана зі сторони позивача, а отже, ця угода вважається не укладеною.

Пунктом 14.13 договору №1405772 від 15.10.2014 передбачено, що дозволяється обмін документами в електронному (сканованому) вигляді з наступною заміною оригіналами.

Як вбачається з матеріалів справи, підписання оригіналу додаткової угоди №1 від 01.07.2015 обома сторонами не відбулось (арк. справи 139-141).

Крім того, умови визначення ціни товару за договором №1405772 від 15.10.2014 та додатковою угодою № 1 від 01.07.2015 не змінювались.

Так, п. 1 додаткової угоди №1 від 01.07.2015. передбачено, що протягом грудня 2015 р. - січня 2016 р. відповідач-2 здійснює оплату рівними частинами перерахунків вартості поставленої в жовтні 2014 року продукції згідно корегуючих рахунків, які будуть виставлені після зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Тобто, жодних домовленостей сторонами про можливе закріплення ціни поставленого товару в гривні без перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до долару США додаткова угода №1 від 01.07.2015 не містить.

Отже, вказана додаткова угода №1 від 01.07.2015, не була погоджена та не була підписана зі сторони позивача, а отже, ця угода вважається не укладеною.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача-2 щодо погодження нових термінів оплати зобов'язання є необґрунтованим.

У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання позивачем нараховані 3% річних в розмірі 3 014 245,66 грн. та 37 038 440,24 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, суд першої інстанції погодився з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з чим задовольнив вимогу про стягнення з відповідача-2 на користь позивача 3% річних в розмірі 3 014 245,66 грн. та інфляційні втрати в розмірі 37 038 440,24 грн. При цьому, зазначив, що згідно з Рекомендаціями Верховного Суду України від 03.04.1997 відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, у випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається з внесків, зроблених у різні періоди, кожен внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються. Слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, гривня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Однак, на переконання колегії суддів, приймаючи рішення в цій частині господарський суд прийшов до помилкового висновку, з огляду на наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Згідно з п. п. 8.1 та 8.2 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості, визначеної в національній валюті в еквіваленті до іноземної, не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі № 6-36736вов10, постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771 цс 15.

Таким чином, позиція Верховного Суду України, що норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, є послідовною та однозначною.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача-2 інфляційних втрат слід відмовити, і в цій частині рішення підлягає скасуванню.

Стосовно стягнення 3% річних в розмірі 3 014 245,66 грн., колегія суддів зазначає, що згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" 3% річних є платою за користування чужими грошима і закон не містить жодних обмежень щодо застосування даного виду відповідальності в залежності від застосування еквіваленту в іноземні валюті при здійсненні розрахунків, а тому відповідні суми підлягають стягненню.

Так, колегія суддів, перевіривши розрахунок 3 % річних, якій складено арифметично вірно, прийшла до висновку про їх обґрунтованість. Отже, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 3 014 245,66 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивачем заявлена вимога до відповідача-2 про стягнення пені в розмірі 25 093 251,53 грн.

Колегія суддів зазначає, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою статті 343 Господарського кодексу України і статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.49 інформаційного листа Вищого господарського суду України N01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Пунктом 10.3 Договору у випадку порушення строків оплата за поставлений товар Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожний день прострочення.

Нормами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, позивач нарахував пеню з 01.04.2015 по 30.09.2015, тоді як за умовами договору оплата за цим договором здійснюється гарантованим платежем з датою виконання на 30 банківський день, з моменту переходу права власності згідно дати на штампі станції відвантаження та передачі документів, які наведені у пунктах 3.4, 8.2 цього Договору після фактичної поставки товару, при цьому поставка товару була здійснена позивачем протягом 15-31 жовтня 2014 року.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши розрахунок пені, дійшла висновку, що вказаний розрахунок пені, з урахуванням здійснених часткових виплат відповідачем, у сумі 22 295 385,68 грн. складено арифметично вірно.

Проте, п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків і за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно із ст. 233 ГК у разі коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому має бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога щодо врахування принципу розумності є прямою вимогою закону до договору.

Виходячи із вищенаведених норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що штрафні санкції є надмірно високими, при цьому, позивачем жодних доказів виникнення збитків, у зв'язку із простроченням оплати поставленого відповідачу товару, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, враховуючи документи відповідача-2, які свідчать про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення непомірно великого розміру пені (зокрема, копії наказів голови правління ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" про організацію роботи підприємства у травні - грудні 2015 року та у січні 2016 року, копію звіту про фінансові результати за 2015 рік, копію довідки головного бухгалтера ПАТ НЗФ № 4017-254 від 14.03.2016 про стан заборгованості перед постачальниками), колегія суддів приходить до висновку, що стягнення такого розміру неустойки разом з основним боргом та 3% річних може призвести до повної зупинки підприємства, в якому працюють понад 6 тис. працівників, а ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" є одним з основних працюючих промислових підприємств у місті Нікополі.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно зменшено розмір пені до 11147692 грн. 84 коп, і в цій частині рішення суду є обґрунтованим і залишається без змін.

Щодо позовних вимог до відповідача-1, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами статті 560 ЦК України за гарантією банк (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Тобто, гарантія є закріпленим письмово одностороннім зобов'язанням, відповідно до якого гарант зобов'язується бенефіціару виконати забезпечене банківською гарантією зобов'язання в разі його порушення принципалом.

В свою чергу, вид відповідальності гаранта за зобов'язанням принципала прямо не визначено в ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено підстави обґрунтування заявлених позовних вимог до відповідача-1, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на укладений 15.10.2014 із відповідачем-1 договір гарантії, відповідно до умов якого відповідач-1 гарантував позивачу, виконання обов'язку щодо своєчасної оплати за постачання опитної партії продукції коксохімічного виробництва за Договором поставки №1405772 від 15.10.2014 та Додатками №1, 2 (Специфікаціями № 1, 2) від 15.10.2014 до цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору розмір гарантії, яку Гарант зобов'язаний видати Кредитору у відповідності до цього Договору, складає вартість продукції коксохімічного виробництва, поставленої відповідно до Договору поставки № 1405772 від 15.10.2014 та пов'язані з цією поставкою витрати, штрафні санкції, однак не може перевищувати 10000,00 грн.

Таким чином, вказана гарантія повинна бути видана на строк дії договору поставки №1405772 від 15.102.2014 та усіх додатків, специфікацій та тощо до цього договору та носити безвідкличний характер.

Відповідно до ст. 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана.

Частиною 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

За умовами п. 1.2 договору гарантії, гарантія видана на строк дії договору поставки №1405772 від 15.102.2014, тобто на строк до 31.12.2014.

Також за умовами ст. 560 ЦК України Гарантом може виступати виключно банк, страхова компанія, або інша фінансова установа.

Тобто, як випливає із визначення гарантії, для цього способу забезпечення характерний спеціальний суб'єктний склад.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" видача гарантій є одним із видів фінансових послуг.

Відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових установ, крім банків та страхових компаній належать кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії довічні товариства, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Згаданим законом передбачено що послуги з надання гарантії вважаються фінансовими послугами.

Як вірно зазначено господарським судом міста Києва, ТОВ "ЄВРО-ТЕСТ" не є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги в розумінні вищезазначених норм Закону. Основним видом діяльності ТОВ "ЄВРО-ТЕСТ" згідно до КВЕД є "неспеціалізована оптова торгівля".

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що сторонами при укладанні даного договору допущено порушення вимог Закону в частині спеціального суб'єктного складу гаранта.

Згідно з ст. 563 Кодексу визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред'являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов'язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред'явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Приписами ст. 565 ЦК передбачено, що Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги. Якщо гарант після пред'явлення до нього вимоги кредитора дізнався про недійсність основного зобов'язання або про його припинення, він повинен негайно повідомити про це кредитора і боржника. Повторна вимога кредитора, одержана гарантом після такого повідомлення, підлягає задоволенню.

Так, п. 3.4 Договору гарантії, після одержання вимоги кредитора за гарантією, гарант повинен негайно повідомити про це Принципала та передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами.

Проте, матеріали справи не містять доказів звернення кредитора з вимогою до гаранта, а з 31.12.2014 строк дії гарантії закінчився.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволення позовних до відповідача-1.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 103 ГПК України визначені повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, відповідно до якої суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення саме в частині стягнення інфляційних витрат.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду слід скасувати в частині задоволення у стягненні інфляційних витрат. В іншій частині залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 задовольнити частково.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 скасувати частково, виклавши п. 3 резолютивної частини в наступній редакції:

"Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 310 ідентифікаційний код 00186520) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (85400, Донецька обл., м. Селидове, вул. Щорса, буд. 10, кв. 67, ідентифікаційний код 31023892) 100 378 909 (сто мільйонів триста сімдесят вісім тисяч дев'ятсот дев'ять) грн. 88 коп. основного боргу, 3 014 245 (три мільйони чотирнадцять тисяч двісті сорок п'ять) грн. 66 коп. 3% річних, 11 147 692 (одинадцять мільйонів сто сорок сім тисяч шістсот дев'яносто дві) грн. 84 коп. пені та 143033,47 грн. (сто сорок три тисячі тридцять три грн. сорок сім ) судового збору. "

3.В іншій частині рішення залишити без змін.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (85400, Донецька обл., м. Селидове, вул. Щорса, буд. 10, кв. 67, ідентифікаційний код 31023892) на користь Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 310 ідентифікаційний код 00186520) 55557,92 грн. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5.Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

6.Матеріали справи №910/2114/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк