ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 грудня 2016 р. Справа № 918/1176/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

до відповідача: Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина"

про стягнення збитків

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 16 грудня 2016 року № 35;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю від 14 листопада 2016 року № 01/14-245;

ОСОБА_3 за довіреністю від 5 грудня 2016 року;

ОСОБА_4 за довіреністю від 14 листопада 2016 року № 01/14-244.

В судовому засіданні 20 грудня 2016 року, відповідно до статті 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина", в якій просив суд стягнути з останнього 812 409 грн. 19 коп. збитків, недоотриманих Державним бюджетом України внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиконанні законодавчих приписів щодо необхідності внесення змін до договору оренди з правом викупу від 20 травня 1994 року в частині розміру орендної плати.

Ухвалою суду від 01 листопада 2016 року порушено провадження у справі № 918/1176/16, розгляд якої призначено на 15 листопада 2016 року.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина" на позовну заяву від 14 листопада 2016 року (а.с. 51-53), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що умови договору оренди від 20 травня 1994 року (з урахуванням додаткових угод до нього) не містять положень про зобовязання відповідача звертатися з відповідними вимогами про зміну розміру орендної плати в залежності від настання певних обставин. Крім того, в діях відповідача, на його думку, відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправна поведінка, що виключає можливість застосування до нього міри відповідальності у вигляді стягнення збитків. Крім того, у вказаному відзиві Орендне підприємство "Санаторій "Червона калина" зазначило про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Також у судовому засіданні 15 листопада 2016 року представник відповідача подав відзив Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина" на позовну заяву від 14 листопада 2016 року № 01/14-246 (а.с. 55), в якому останнє зазначило, що до розрахунку суми позову позивачем було необґрунтовано включено суми заборгованості відповідача за минулі періоди з 20 вересня 2011 року по 20 жовтня 2014 року, що вже було предметом судового дослідження Господарського суду Рівненської області в рамках справи 918/1232/14. Разом з тим у даному відзиві відповідач просив суд застосувати строк позовної давності до предявлених Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області вимог.

У судовому засіданні 15 листопада 2016 року оголошувалася перерва до 6 грудня 2016 року.

До початку судового засідання 6 грудня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява позивача від 6 грудня 2016 року № 10-07-04082 (а.с. 72), в якій останній просив суд зупинити провадження у даній справі до вирішення повязаної з нею справи № 918/1273/16, що перебуває у провадженні Господарського суду Рівненської області.

Згідно з частиною 1 статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Оскільки позивачем у встановленому законом порядку не було доведено того, що результат вирішення Господарським судом Рівненської області справи № 918/1273/16 може безпосередньо вплинути на розгляд даної справи, а також не надав доказів неможливості розгляду даної справи до вирішення справи № 918/1273/16, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зупинення провадження у справі № 918/1176/16, у звязку з чим у задоволенні вищенаведеної заяви Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області слід відмовити.

У судовому засіданні 20 грудня 2016 року уповноважений представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

У свою чергу уповноважені представники відповідача у даному судовому засіданні проти задоволення позову заперечили у повному обсязі та просили суд в задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву від 14 листопада 2016 року та від 14 листопада 2016 року № 01/14-246.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20 травня 1994 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (надалі Відділення) та організацією орендарів санаторію "Червона калина", правонаступником якого є Орендне підприємство "Санаторій "Червона калина" (надалі Санаторій), був укладений договір оренди з правом викупу (а.с. 8-10), за умовами якого з метою підвищення ефективності використання державного майна і досягнення найбільших результатів господарської діяльності позивач передав орендарю в оренду майно санаторію "Червона калина".

Відповідно до пункту 1.3 зазначеного договору після підписання цієї угоди та прийому майна орендар засновує підприємство/господарське товариство тощо, яке іменується "Санаторій "Червона калина", і стає правонаступником майнових прав і обовязків підприємства/організації, майно якого передано в оренду.

Вступ орендаря у строкове володіння майном настає одночасно з підписанням сторонами договору (пункт 1.4 зазначеного правочину).

За пунктом 7.1 договору останній діє з 20 травня 1994 року до 20 травня 1999 року.

У той же час пунктом 7.4 цієї угоди передбачено, що після закінчення строку її дії орендар має переважне право на її продовження. При відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які було передбачено договором. При продовженні строку дії договору його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Вказана угода підписана уповноваженими представниками її сторін та скріплена печатками цих субєктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору оренди з правом викупу від 20 травня 1994 року, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

Судом встановлено, що на виконання умов наведеного договору його сторонами було складено та підписано відповідний акт прийому-передачі орендованого майна (а.с. 20).

Також судом встановлено, що до вищенаведеної угоди її сторонами вносилися зміни.

Так, зокрема, додатковою угодою від 20 травня 2004 року № 5 до цього правочину (а.с. 17) передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 (із змінами та доповненнями), і становить без ПДВ 6 390 грн. 00 коп. з урахуванням щорічного індексу інфляції.

Додатковими угодами до цього договору від 20 серпня 2004 року № 6, від 20 серпня 2004 року № 6-А, від 20 травня 2005 року № 7 (а.с. 18-20) вказаний правочин було пролонговано відповідно до 1 березня 2005 року, до 1 травня 2005 року та до 1 листопада 2005 року.

Згідно додаткової угоди від 1 листопада 2005 року № 8 до цього договору у даний правочин було внесено зміни, за якими орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, і становить за базовий місяць (жовтень 2005 року) 7 534 грн. 70 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Додатковою угодою від 7 березня 2007 року № 9 до вищенаведеного договору (а.с. 22) його сторонами було вирішено провести перерахунок орендної плати з 1 січня 2007 року. Крім того, цією угодою було встановлено, що орендна плата визначена на підставі змін і доповнень, внесених до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 4 жовтня 1995 року. Розмір орендної плати за базовий місяць січень 2007 року становить 12 946 грн. 61 коп. без ПДВ.

Додатковою угодою до цього договору від 14 травня 2007 року № 10 (а.с. 23) вказаний правочин було пролонговано до 30 квітня 2008 року.

Додатковою угодою від 30 листопада 2007 року № 11 (а.с. 24) у зв'язку зі збільшенням вартості орендованого майна було визначено новий розмір орендної плати, яка за жовтень 2007 року становить 15 755 грн. 70 грн.

Додатковою угодою до вказаного договору від 16 квітня 2009 року № 12 (а.с. 26) вказаний правочин було пролонговано до моменту прийняття компетентним органом рішення про приватизацію або до укладення нового договору оренди.

Додатковими угодами до цього договору від 5 травня 2009 року № 13 та від 1 квітня 2010 року № 14 (а.с. 27-28) вказаний правочин було пролонговано до моменту прийняття компетентним органом рішення про приватизацію або до укладення нового договору оренди, але не пізніше, як, відповідно до 1 квітня 2010 року та до 31 липня 2010 року.

Договором від 7 травня 2014 року № 1 про внесення змін до вищенаведеного договору (а.с. 29) до цього правочину було передбачено внесення до нього змін та викладення його пункту 3.1 у новій редакції, згідно якої орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 4 жовтня 1995 року із змінами і доповненнями. Розмір орендної плати за базовий місяць серпень 2011 року становить 51 317 грн. 54 коп. без ПДВ. Перерахунок орендної плати здійснити з 20 вересня 2011 року. З матеріалів справи вбачається, що даний додатковий договір був підписаний орендарем з протоколом розбіжностей.

Водночас слід зазначити, що даний додатковий договір був підписаний організацією орендарів орендного підприємства санаторію "Червона калина" з протоколом розбіжностей, який не був у встановленому порядку погоджений Відділенням.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 6 жовтня 2014 року у справі № 918/1232/14 за позовом Відділення до організації орендарів орендного підприємства санаторію "Червона калина" про внесення змін до договору оренди державного майна вимоги позивача задоволено. Внесено зміни до укладеного між даними сторонами договору оренди, виклавши його пункт 3.1 в наступній редакції: Орендна плата визначається на підставі "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції розділу", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 із змінами та доповненнями. Розмір орендної плати за базовий місяць серпень 2011 року становить без ПДВ 51 317 грн. 54 коп.

Вказане судове рішення на час розгляду даної справи у встановленому законом порядку не було скасовано, а відтак набрало законної сили.

В обґрунтування своїх вимог про стягнення з відповідача збитків, Відділення посилалося на те, що рішення Господарського суду Рівненської області від 6 жовтня 2014 року у справі № 918/1232/14 набрало законної сили 21 жовтня 2014 року, а отже нарахування орендної плати відповідачу здійснюється за новою ставкою з 21 жовтня 2014 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року № 961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629 і від 04.10.1995 № 786" змінено орендні ставки за використання нерухомого державного майна. За умовами укладеного між сторонами договору (з урахуванням додаткової угоди до нього від 1 листопада 2005 року № 8) розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. У той же час відповідач, на думку Відділення, у встановленому даним договором порядку неправомірно не звернувся до орендаря з відповідною пропозицією про зміну розміру орендної плати, чим фактично спричинив завдання збитків у розмірі 812 409 грн. 19 коп., що полягають у недоотриманні Державним бюджетом України орендної плати у належному розмірі.

У той же час при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаних вимог Відділення з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Оскільки за спірним договором в оренду було передано майно державної власності, на дані правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі Закон).

Відповідно до статті 2 Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Орендарями згідно з цим Законом можуть бути господарські товариства, створені членами трудового колективу підприємства, його структурного підрозділу, інші юридичні особи та громадяни України, фізичні та юридичні особи іноземних держав, міжнародні організації та особи без громадянства (стаття 6 Закону).

Згідно статті 10 Закону істотними умовами договору оренди є, зокрема: предмет оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації), відновлення орендованого майна та умови його повернення: виконання зобов`язань, орендна плата (з урахуванням її індексації), яка встановлюється згідно з методикою розрахунку орендної плати, страхування орендарем взятого ним в оренду майна тощо.

Для об'єктів, що перебувають у державній власності така Методика визначається Кабінетом Міністрів України. Правила щодо зміни розмірів орендної плати встановлені статтею 21 Закону, згідно якої розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Як було зазначено вище, постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року № 961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629 і від 04.10.1995 № 786" змінено орендні ставки за використання нерухомого державного майна.

За умовами спірного договору оренди (з урахуванням додаткової угоди до нього від 1 листопада 2005 року № 8) розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

У той же час відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового оборогу (стаття 654 ЦК України).

Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Частинами 1, 2 статті 21 Закону передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

За частиною 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, зважаючи на вищенаведені імперативні законодавчі приписи та положення договору, суд дійшов висновку про те, що зміна розміру орендної ставки в односторонньому порядку суперечить вимогам закону. Разом з тим за змістом вищенаведеного договору оренди ініціатива зміни розміру орендної плати шляхом, зокрема, надіслання відповідної пропозиції іншій стороні угоди, є правом такої сторони, а не її обовязком. У той же час суд зазначає, що нормативне встановлення нового фіксованого розміру (ставки) орендної плати щодо певного кола орендарів не свідчить про автоматичну зміну умов відповідних договорів оренди, чинних на момент встановлення таких нових розмірів орендної плати.

Відтак, позивачем не було доведено суду належними і допустимими доказами факту порушення відповідачем його зобовязань з огляду на те, що обовязок направлення Відділенню вимог чи пропозицій щодо перегляду розміру орендної плати при зміні, зокрема, методики її розрахунку, прямо не був передбачений відповідним договором оренди.

Слід також зазначити, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 6 жовтня 2014 року у справі № 918/1232/14 було встановлено, що відповідно до пункту 3 наказу Фонду державного майна України від 6 вересня 2010 року № 1291 "Щодо орендного підприємства санаторію "Червона калина", Відділенню було заборонено вчиняти будь-які дії щодо оренди або приватизації орендного підприємства санаторію "Червона калина", матеріали стосовно оренди та приватизації ЦМК передані до центрального апарату Фонду державного майна України.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України "Щодо орендного підприємства санаторій "Червона калина" від 5 лютого 2014 року № 461 визнано таким, що втратив чинність, наказ цього органу від 6 вересня 2010 року № 1291 "Щодо орендного підприємства санаторій "Червона калина".

У той же час посилання позивача на відсутність у нього повноважень самостійно ініціювати внесення змін до договору оренди в частині зміни розміру орендної плати у звязку з прийняттям наказу Фонду державного майна України від 6 вересня 2010 року № 1291 "Щодо орендного підприємства санаторію "Червона калина" не беруться судом до уваги, оскільки вказані обставини та спір у даній справі виникли внаслідок бездіяльності самого Фонду державного майна України, а не з вини відповідача.

Крім того, суд зауважує, що позивач як орендодавець, мав право та не був позбавлений можливості звернутися до відповідача з відповідною заявою про внесення змін до договору оренди з правом викупу в частині розміру орендної плати ще з лютого 2014 року.

Відповідно до статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Статтею 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з положеннями статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки), наявність та розмір понесених збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Терміном "збитки" позначаються наслідки правопорушення, які виражаються у зменшенні майнової сфери потерпілого у результаті порушення належного йому права або блага. Протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) є будь-яка поведінка, яка суперечить правовим нормам. Причинний зв'язок це відповідний об'єктивно існуючий зв'язок між явищами, при якому одне явище, яке передує, при відповідних умовах породжує, викликає інше явище наступне. Відповідальність за заподіяні протиправною поведінкою збитки виникає при наявності вини особи, що заподіяла збитки.

Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 623 ЦК України, розмір збитків завданих порушенням зобов'язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено факту наявності вини відповідача в завданні спірних заявлених до стягнення з нього збитків, суд дійшов висновку про те, що наведені обставини виключають можливість покладення на останнього обов'язку по відшкодуванню цих збитків.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Беручи до уваги все вищевикладене, а також враховуючи, що Відділенням не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість цього позову, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Слід також зазначити, що суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

За таких обставин, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення даного позову, суд дійшов висновку про те, що заява Санаторію про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за Відділенням.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "23"грудня 2016 року

Суддя Торчинюк В.Г.