КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2016 р. Справа№ 910/18894/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Мелетян Р.М., дов. № 53 від 13.01.2016р.

від відповідача: Рева М.С., дов. № 140 У від 10.03.2016р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в

особі філії „Управління магістральних газопроводів

„Харківтрансгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 14.11.2016 року

у справі № 910/18894/16 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної

акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в

особі філії „Управління магістральних газопроводів

„Харківтрансгаз"

про стягнення 616 596,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз" про стягнення 616 596,11 грн., з яких пеня в розмірі 166 605,44 грн., інфляційні втрати в сумі 14 941,68 грн., 3% річних в розмірі 15 093,86 грн., пеня згідно ст.231 Господарського кодексу України в сумі 172 850,33 грн., штраф 7% відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України в розмірі 247 104,80 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.11.2016р. у справі № 910/18894/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз" на користь Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" пеню в сумі 147 074,65 грн., 3% річних в розмірі 13 650,21 грн., інфляційні втрати в сумі 14 941,68 грн. та судовий збір в розмірі 2635 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2016р. у справі № 910/18894/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.12.2016 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз" у справі № 910/18894/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2016 у справі № 910/18894/16 у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П. апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 26.12.2016 р.

19.12.2016р. через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника апелянта надійшли доповнення до апеляційної скарги.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2016 р. по справі № 910/18894/16 було призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи у зв'язку із перебуванням у відпустці судді (який не є суддею - доповідачем) Зубець Л.П.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.12.2016 р. для розгляду справи № 910/18894/16 було сформовано склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2016 у справі № 910/18894/16 у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Дикунська С.Я. прийнято апеляційну скаргу у справі № 910/18894/16 до провадження колегії суддів у названому складі.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2016р. у справі № 910/18894/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

29.01.2016р. між Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз" (покупець) та Дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постачальник) було укладено договір № купівлі-продажу стисненого природного газу за допомогою пластикових карток, відповідно до п.2.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар на умовах EXW (Офіційні правила тлумачення торгівельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2010р.) склад постачальника із завантаженням товару за місцем знаходження АГНКС (автомобільна газонаповнювальна компресорна станція) постачальника. Постачальник здійснює заправку покупця товаром через мережу АГНКС, а покупець зобов'язується прийняти у власність товар та повністю оплатити його вартість (ціну) в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.3 договору № від 29.01.2016р. товаром є газ природний стиснений (метан), газ природний, скраплений або в газоподібному стані (код ДК 016-2010:06.20.1).

Згідно п.4.1 договору № від 29.01.2016р. максимальна ціна товару складає 18 960 грн. за 1000 м3, в тому числі, податок на додану вартість - 3160 грн.

Сума договору (загальна вартість товару, що планується відпустити довіреним особам покупця) складає 8 872 237,77 грн. з урахуванням податку на додану вартість (п.4.8 договору № від 29.01.2016р.).

За умовами п.5.1 вказаного правочину покупець здійснює попередню 100% оплату заявленої партії товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

У п.п.5.2, 5.5 укладеного між сторонами договору передбачено, що оплата за товар здійснюється шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок продавця. Датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на особовий рахунок покупця.

За умовами п.5.4 договору № від 29.01.2016р. попередня оплата товару здійснюється протягом трьох банківських днів з дати надання постачальником рахунку-фактури, в якому зазначається обсяг та загальна вартість партії товару згідно заявки покупця.

Зі змісту п.5.5 договору № від 29.01.2016р. вбачається, що підставою для визначення та проведення остаточних фінансових взаєморозрахунків між покупцем та продавцем за фактично відпущений товар у звітному місяці є підготовлений продавцем акт приймання-передачі товару.

Договір набирає чинності з дати його укладання та діє до 31.12.2016р., а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань з урахуванням ст.256 Цивільного кодексу України (п.12.1 договору № від 29.01.2016р.)

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 6 563 497,62 грн., про що складено акти приймання-передачі товару (стисненого природного газу) за період з 31.01.2016р. по 31.08.2016р.

Зазначені акти підписано представниками обох сторін та скріплено печатками юридичних осіб без жодних зауважень та заперечень.

Відповідно до ст. 712 ЦК України договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Наявність у покупця зобов'язання щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/767/2013 від 29.04.2013р. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Тобто, у даному випадку невнесення відповідачем попередньої оплати не нівелює обов'язку останнього оплатити товар у відповідності до ст.692 Цивільного кодексу України, а саме у день його отримання. Правову позицію щодо визначення строку оплати товару згідно ст.692 Цивільного кодексу України наведено у п.1.7 постанови №14 від 17.12.2013р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

В апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що останній не отримував рахунків на оплату партій товару, дані твердження не приймаються судом до уваги, як юридично неспроможні.

За приписами статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і не є первинним бухгалтерським документом.

Наразі, суд зазначає, що укладений між сторонами правочин містить відомості щодо вартості товару, порядку розрахунків та платіжні реквізити продавця.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку з оплати поставленого товару.

Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постановах від 24.05.2016р., від 25.06.2015р., від 22.12.2015р. по справах №905/2239/15, №910/29784/14, №925/564/15.

Крім того, позивачем надано до матеріалів справи рахунки-фактури, які виставлялись відповідачу на оплату газу за спірний період. В якості доказів направлення означених розрахункових документів заявником представлено відповідні поштові повідомлення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що строк оплати товару, який було прийнято покупцем у відповідності до актів приймання-передачі за період з січня по серпень 2016р. (включно), настав.

Проте, за твердженнями позивача, покупцем товар одразу після його отримання оплачено не було.

В судовому засіданні представники сторін зазначили, що частина грошового зобов'язання за договором № від 29.01.2016р. була виконана покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", дані твердження підтверджуються наданими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Одночасно, інша частина грошового зобов'язання покупця була припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, в якості доказів чого суду представлено відповідні заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог сторін.

Вказані обставини контрагентами відображено в актах взаємних розрахунків від 01.07.2016р., від 01.08.2016р. та станом на 31.08.2016р. по договору № від 29.01.2016р.

Наказом №148/234/383 від 10.11.1998р. Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України "Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року" затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Судом прийнято до уваги, що акт звірки взаєморозрахунків не є первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", проте, є додатковим свідченням підтвердження контрагентами вчинення певної господарської операції.

З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з місцевим судом, що Публічним акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз" було порушено зобов'язання за вказаним правочином в частині своєчасної оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п.2.1 постанови №14 від 17.12.2013р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

За умовами п.9.2 договору № від 29.01.2016р. у разі виникнення заборгованості перед продавцем, покупець сплачує продавцю, крім суми заборгованості, ще й пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який нараховується пеня, від загальної суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

З огляду на порушення відповідачем строків внесення плати за товар, на підставі п.9.2 спірного правочину, позивачем було нараховано пеню на загальну суму 166 605,44 грн.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 постанови №14 від 17.12.2013р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня нараховується починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відповідно до п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції та вважає, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 147 074,65 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 15 093,86 грн. та інфляційні втрати в розмірі 14 941,68 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 13 650,21 грн. та інфляційні втрати в розмірі 14 941,68 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" пені згідно ст. 231 Господарського кодексу України в сумі 172 850,33 грн. та штрафу 7% відповідно до ст.231 Господарського кодексу України в розмірі 247 104,80 грн. господарський суд зазначає наступне.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п.2.2 постанови №14 від 17.12.2013р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014р. по справі №3-14гс14, листі від 01.08.2014р. та постанові від 19.10.2016р. Вищого господарського суду України по справі №921/1179/15-г.

Пунктом 1.1 постанови №14 від 17.12.2013р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що грошовим зобов'язанням - є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Тобто, у даному випадку штрафні санкції заявником нараховано саме за порушення грошового зобов'язання, що виключає у даному випадку можливість визначення розміру штрафу та пені на підставі ст.231 Господарського кодексу України.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені згідно ст.231 Господарського кодексу України в сумі 172 850,33 грн. та штрафу 7% відповідно до ст.231 Господарського кодексу України в розмірі 247 104,80 грн.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2016р. у справі № 910/18894/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було помилково зазначено назву відповідача - Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" замість - Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз", зазначена помилка може бути виправлена, відповідно до ст. 89 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в особі філії „Управління магістральних газопроводів „Харківтрансгаз" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2016р. у справі № 910/18894/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/18894/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді С.О. Алданова

С.Я. Дикунська