ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року Справа № 923/1066/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Горголь О. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Прокурор-керівник Херсонської місцевої прокуратури

до Фізична особа- підприємець ОСОБА_1

про стягнення 40258,30 грн

за участю прокурора Херсонської обласної прокуратури Крайнікової І.А., посвід. від 20.09.2012р.

та представників сторін:

від позивача - уповноважена особа Сластіхіна В.С., довір. від 20.12.2016р.

від відповідача - не прибув

Керівник Херсонської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління комунальної власності Херсонської міської ради (позивач) звернуся з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення 40258,30 грн. неустойки.

27 грудня 2016 року Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради надано до матеріалів справи заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача 39626,30 грн.

Прокурор та Позивач просять позовні вимоги задовольнити.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві (а.с.68-72); повноважний представник відповідача в судове засідання не прибув, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою представника. Суд відмовляє в задоволенні вищевказаного клопотання, оскільки його задоволення призведе до порушення строків розгляду справи.

Розгляд справи відбувався поза межами строку, встановленого ст..69 ГПК України на підставі відповідних ухвал суду.

Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, які прибули в судове засідання, - суд

в с т а н о в и в:

Між Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради (позивач, орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, орендар) 25.04.2005 укладено договір №1053 оренди комунального майна - окремо розташованої будівлі літ. Е, загальною площею 183,75 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 (далі - договір).

Відповідно до акту прийому-передачі від 25.04.2005 року, Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради передано ФОП ОСОБА_1 комунальне майно за вищеназваним договором.

Згідно п.п. 11.1 договору строк його дії закінчувався 23.04.2006 року. В подальшому, 09.03.2006 року, тобто до закінчення дії попереднього договору, Управління комунальної власності Херсонської міської ради та ФОП ОСОБА_1 уклали між собою новий договір №1057 оренди комунального майна - окремо розташованої будівлі літ. Е, загальною площею 183,75 кв. м., за адресою АДРЕСА_1.

Таким чином, новий договір оренди №1057 було укладено до закінчення дії попереднього договору оренди комунального майна, коли орендоване майно фактично перебувало у користуванні орендаря. Тому оформлення актів приймання-передачі майна спочатку від орендаря до орендодавця, а потім від орендодавця до орендаря в один і той же день носило би формальний характер, а відсутність таких дій ніяким чином не могло вплинути на фактичне перебування майна у орендаря станом на час підписання договору оренди від 09.03.2006 року.

18.06.2010 сторони уклали між собою додаткову угоду до договору оренди комунального майна №1057, якою пролонгували його дію до 18.06.2015 року. Відповідно до п. 11.6 договору №1057 встановлено, що його дія припиняється у разі закінчення строку на який його було укладено.

Крім того, п. 11.7 договору №1057 у разі припинення договору оренди, орендар, за вказівкою орендодавця, зобов'язаний негайно повернути об'єкт оренди відповідному підприємству (установі) за актом прийому передачі.

Листами №326 від 10.03.2015 та №577-19 від 21.04.2015 Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради було повідомлено ФОП ОСОБА_1 про відмову в переукладенні договору №1057 у зв'язку з необхідністю використання вищевказаного майна для власних потреб територіальної громади міста, та зобов'язано повернути об'єкти передані за договором після спливу строку його дії, тобто 18.06.2015 року.

Однак, в порушення умов договору №1057 станом на 19.09.2016 року ФОП ОСОБА_1 майно міської територіальної громади орендодавцю не повернуто.

Окрім того, рішенням господарського суду Херсонської області у справі №923/249/16 від 31.05.2016 задоволено позовні вимоги Управління комунальної власності Херсонської міської ради до ФОП ОСОБА_1, яким зобов'язано відповідача повернути позивачу об'єкт оренди за договором оренди №1057 від 09.03.2006р., а саме окремо розташовану будівлю пансіонату «Енергія»: кафе їдальня літ. Е, загальною площею 183,75 кв. м., за адресою АДРЕСА_1. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2016 рішення Господарського суду Херсонської області від 31.05.2016 року у справі № 923/249/16 залишено без змін, однак рішення суду залишається невиконаним.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник), зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Статтею 193 ГК України, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків передбачених законом, не допускається.

Згідно ст. 598 ЦК України встановлено, що припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Згідно з ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з п. 11.8 договору №1057, у випадку якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення об'єкта оренди орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування об'єктом за час прострочення.

Так, відповідно до розрахунку позивача (наданий з заявою про зменшення позовних вимог) неустойка за час безпідставного користування об'єктом комунальної власності за договором №1057 за період з 19.06.2015 по 23.09.2016 складає 39626,30 грн.

Згідно з п. 10.1, 10.2 договору №1057 передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно з договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Спори, що виникають у ході виконання договору оренди, вирішуються за згодою сторін. Якщо згоди не досягнуто, спір передається на розгляд до господарського суду.

Таким чином, у зв'язку з невиконанням ФОП ОСОБА_1 обов'язку щодо повернення орендованого комунального майна, у позивача виникло право вимагати від відповідача стягнути неустойку.

Листами №326 від 10.03.2015 та №577-19 від 21.04.2015 Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради було повідомлено ФОП ОСОБА_1 про відмову в переукладенні договору №1057 у зв'язку з необхідністю використання вищевказаного майна для власних потреб територіальної громади міста, та зобов'язано повернути об'єкти передані за договором після спливу строку його дії, тобто 18.06.2015 року. Крім того, відповідача було попереджено, що в разі невиконання обов'язку щодо повернення об'єктів оренди буде нараховано неустойку в розмірі подвійної орендної плати на підставі ст. 785 ЦК України.

Судом відхиляються посилання відповідача на те, що вимога щодо стягнення суми неустойки не відповідає змісту ч. 6 ст. 232 ГК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частиною 2 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Отже, наявні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у вигляді стягнення 39626,30 грн. неустойки за весь час прострочення виконання зобов'язання з повернення об'єкта оренди, оскільки ця неустойка є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, право на яку виникає у орендодавця у разі несвоєчасного повернення орендованого майна орендарем та підлягає стягненню за весь час прострочення обов'язку щодо повернення речі. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею) передбаченою ст. 549 Цивільного кодексу України, оскільки її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 12.04.2016 у справі № 910/20246/15, постанові Верховного Суду України від 18.04.2011 у справі № 30/191 та Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 29.05.2012 р. № 01-06/735/2012 "Про деякі питання практики застосування статей 785 та 786 Цивільного кодексу України".

Судом не приймаються до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Відхиляються судом посилання відповідача на те, що прокурор не мав права звертатись до суду в особі позивача, оскільки інтереси держави не можна ототожнювати з інтересами територіальної громади, виходячи з наступного.

Відповідно до Європейської хартії місцевого самоврядування (ратифікована Верховною Радою України в 1997 році Законом України N 452/97-ВР , набрала чинності для України 01.01.1998 ) Держави - члени Ради Європи, які підписали цю Хартію, врахували, що органи місцевого самоврядування є однією з головних підвалин будь-якого демократичного режиму та право громадян на участь в управлінні державними справами є одним з демократичних принципів, які поділяються всіма державами - членами Ради Європи і воно найбільш безпосередньо може здійснюватися саме на місцевому рівні.

У Конституції України місцевому самоврядуванню, як одній з основ демократичного ладу, присвячено спеціальний XI розділ. Не будучи складовою частиною системи державних органів, органи місцевого самоврядування водночас тісно взаємодіють з державними органами і являють собою особливу форму участі громадян в управлінні державними і суспільними справами виключно місцевого значення.

Відповідно до ст. ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування . В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування.

Таким чином, інтерес держави полягає у міцному та самодостатньому місцевому самоврядуванні кожної територіальної общини в її територіальних кордонах і держава гарантує наділення органів місцевого самоврядування певними державними повноваженнями та надає можливість населенню управляти власними справами, спільно приймати рішення та діяти з метою їх реалізації.

Отже, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Відповідно до ст. 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Обмеження прав територіальних громад на використання, розпорядження, володіння власним майном, яке йому передано державою є протиправним і таким, що порушує інтереси держави, оскільки такі дії ослаблюють економічну основу не тільки територіальної громади, а в цілому держави.

Із змісту позовної заяви вбачається порушення інтересів держави, а саме-не своєчасне повернення об'єктів комунальної власності унеможливлює приступити до використання вказаних об'єктів для власних потреб жителів територіальної громади, та реалізації бюджетних програм міської ради на 2016 рік, недоотримання місцевим бюджетом коштів (неустойки в подвійному розмірі пені), що завдає матеріальної шкоди інтересам держави, перешкоджає своєчасному та повному виконанню прибуткової частини бюджету, негативно впливає на стан фінансування видатків бюджету.

Крім того, порушення інтересів держави обґрунтовано ст.ст.2,10,16, 28, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 69 Бюджетного кодексу України, а також визначено, що державним інтересом є забезпечення гарантій розвитку та самостійності місцевого самоврядування і його матеріальна достатність.

Як зазначено вище, із норм Конституції України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" права територіальної громади як первинної ланки місцевого самоврядування представляє місцева рада, тобто Херсонська міська рада, яка відповідно до ст. 26 цього Закону на своїх пленарних засіданнях вирішує питання комунальної власності, шляхом прийняття рішень, а реалізацію прийнятих рішень радою забезпечує створений нею виконавчий комітет, який також може утворювати свої робочі органи - департаменти, управління, відділи, які виконують свої функції на підставі доручених радою повноважень та обов'язків.

Управління комунальної власності Херсонської міської ради як уповноважений орган у сфері управління комунальною власністю не забезпечило належного захисту майнових прав територіальної громади, в тому числі у судовому порядку, при пред'явленні позовної заяви до ФОП ОСОБА_1 про повернення об'єктів комунальної власності, переданих за договором, питання щодо стягнення з відповідача неустойки за час безпідставного користування комунальним майном, не порушувалось.

Управління комунальної власності Херсонської міської лише спрямовувало до ФОП ОСОБА_1 повідомлення про необхідність сплатити неустойку, за час безпідставного користування комунальним майном. Водночас, вказані дії позивача не призвели до поновлення порушених інтересів держави та оплати відповідачем неустойки за час безпідставного користування комунальним майном, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" це і стало підставою для представництва Херсонською місцевою прокуратурою інтересів держави в особі Управління комунальної власності Херсонської міської ради.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені прокурором вимоги документально підтверджені, а отже такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь Управління комунальної власності Херсонської міської ради (м. Херсон пр-т Ушакова 37, код 37465469) 39626,30грн. неустойки.

3. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь прокуратури Херсонської області (м. Херсон вул. Михайлівська (Петренко) буд. 33, код 04851120, р/р 2291 в ДКСУ м. Київ МФО 820172, призначення платежу: КЕКВ 2800, повернення судового збору) 1378,00 грн витрат зі сплати судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.12.2016

Суддя В. В. Литвинова