ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" грудня 2016 р.Справа № 916/2532/15

За позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту);

до відповідача: Одеської митниці ДФС;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області;

про стягнення 2 905,66 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 3569 від 20.11.2015р., довіреність № 1184 від 03.06.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність №1019/5/15-70-10 від 26.09.2016р.;

від третьої особи: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: 22.06.2015р. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії ДП "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської митниці ДФС, в якій просило суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 2 905,66 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1 827 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем, як правонаступником Південної митниці умов укладеного з ДП „Ізмаїльський морський торговельний порт договору № 33к від 23.05.2011р. про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та комунальні послуги в частині відшкодування вартості експлуатаційних витрат та комунальних послуг за період з 13.06.2013р. по 30.06.2013р., що й призвело до виникнення заборгованості у згаданій сумі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.06.2015р. було порушено провадження у справі №916/2532/15 (суддя Літвінов С.В.).

Ухвалою суду від 07.09.2015р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача було залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Ухвалою суду від 07.09.2015р. замінено неналежного відповідача - Одеську митницю Державної фіскальної служби України на належного Південну митницю.

Ухвалою суду від 21.09.2015р. відповідно до ст. 24 ГПК України замінено неналежного відповідача - Південну митницю на належного Одеську митницю Державної фіскальної служби України.

12.10.2015р. до суду від Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшли письмові пояснення по справі (т.1 а.с.111-114), згідно яких останнє, посилаючись на норми ст.49 Бюджетного кодексу України, вказує, що розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобовязання приймає рішення про їх оплату.

При цьому зазначає, що відповідно до Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012р. № 309, розпорядник бюджетних коштів самостійно приймає рішення про погашення бюджетних та фінансових зобовязань, які залишились не погашеними на кінець минулого бюджетного періоду.

З урахуванням зазначеного, управління вважає, що питання про виконання взятих бюджетних зобовязань (укладеного договору) повинно вирішуватись в рамках спору між боржником та стягувачем.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.11.2015р. у справі № 916/2532/15 позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) задоволено; стягнуто з Одеської митниці Державної фіскальної служби на користь ДП Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії державного підприємства Адміністрації морських портів України (Адміністрації Ізмаїльського морського порту) заборгованість у розмірі 2905,66 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1 827 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.04.2016р. рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2015 р. по справі № 916/2532/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.09.2016р. рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2015р. та постанову Одеського апеляційного господарсько суду від 06.04.2016р у справі № 916/2532/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції зазначив, що попередні судові інстанції у розгляді даної справи повинні були вичерпно з'ясувати обставини, пов'язані з фактичним наданням позивачем (його правопопередником) або іншою особою (іншими особами) за рахунок позивача (його правопопередника) відповідачу (його правопопереднику) відповідних послуг за договором № 33к і одержанням відповідачем (його правопопередником) цих послуг у визначених позивачем обсязі та в період часу, а також вартість зазначених послуг (якщо вони надавалися).

Однак, як вказав Вищий господарський суд України, згаданих обставин судом першої інстанції та апеляційної не встановлено, і ними, фактично було використано, як доказову базу в даній справі лише адресовану позивачем відповідачеві письмову вимогу щодо оплати послуг з доданими до неї документами (рахунком і актом), складеними самим позивачем, при тому, що такої вимоги відповідач не визнав, відповідного акта не підписав.

Відтак, суд касаційної інстанцій дійшов до висновку, що попередні судові інстанції не встановили фактичних обставин, що, з урахуванням позовних вимог, входять до предмета доказування в даній справі, припустившись у зв'язку з цим неправильного застосування положень частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду господарським судом в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно вказівки ВГСУ при новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм, доводам сторін та поданим ними, а за необхідності й додатково одержаним доказам належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Розпорядженням керівника апарату суду від 04.10.2016р. призначено повторний автоматичний розподіл, за результатами якого справу №916/2532/15 розподілено судді господарського суду Одеської області Щавинській Ю.М.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.10.2016р. вказану справу суддею Щавинською Ю.М. прийнято до свого провадження із призначенням розгляду в засіданні суду 09.11.2016р.

В судовому засіданні 09.11.2016р. представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав письмові пояснення по справі (т.4 а.с.13-16), згідно яких зазначає, що частину приміщень, розташованих на 1 поверсі вищевказаної будівлі, на безоплатній основі займає відділ митного оформлення № 1, що є структурним підрозділом митного поста „Ізмаїл Одеської митниці ДФС, що підтверджується відповідним актом від 12.11.2015р.

Щодо надання пояснень стосовно сплати послуг балансоутримувачем як до, так і після спірного періоду вказує, що спірний період становить 18 днів і обчислюється з 13.06.2013р. по 30.06.2013р.

Як зазначає, позивач, початок спірного періоду співпадає з датою початку функціонування ДП „АМПУ в цілому і Ізмаїльської філії, зокрема, 13.06.2013р.

Водночас, вказує, що за спожиті відповідачем за спірний період послуг, ним було виставлено відповідний рахунок на їх оплату, до якого, відповідно до умов договору, було включено витрати Балансоутримувача з експлуатації будинку та території, на опалення орендованих приміщень, на водопостачання та водовідведення та витрати за використану електроенергію.

Позивач зазначає, що в свою чергу витрати самого Балансоутримувача підтверджуються тим, що приміщення, що використовується відповідачем, а саме частина трьохповерхової будівлі Морського вокзалу обслуговується Електропостачальною та Водопостачальною організаціями, витрати за спожиті послуги ДП „АМПУ компенсуються основному споживачу ДП „ІЗМ „МТП, що підтверджується відповідними додатками до договору № 21-П/01-В-ІЗФ про компенсацію витрат за електроенергію, водопостачання і водовідведення.

Зокрема, як вказує позивач, розрахунки за компенсацію таких витрат за період з 13.06.2013р. по 30.09.2013р. вбачаються з рахунків № 38/33 від 30.09.2013р. та № 26/05 від 30.09.2013р. за спожиту ІФ ДП „АМПУ електроенергію, перетікання реактивної енергії та послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, а також платіжних доручень № 412, № 459с-компенсація за надані послуги.

Крім того, зауважує, що розрахунок витрат по експлуатації будинку та території Одеської митниці ДФС, як правонаступнику Орендаря, за спірний період міститься у розрахунку, що є додатком до рахунку № 15/87 від 08.04.2015р. і розраховується згідно затвердженого договором тарифу, що підтверджується розрахунком експлуатаційних витрат на утримання 1м2 будівлі морського вокзалу від 03.07.2013р.

В засіданні суду 09.11.2016р. представником відповідача було також надано письмові пояснення по справі (т.4а.с.40-48), згідно яких останній просить суд відмовити в повному обсязі в задоволенні заявлених позовних вимог.

Так, зазначає, що оскільки використання Одеською митницею ДФС орендованого майна безпосередньо повязано із здійсненням її посадовими особами митного контролю, митного оформлення та пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України, то на правові відносини між митницею та ДП „АМПУ поширюються норми Митного кодексу України та п. 8 постанови КМУ від 22.02.1994р. № 100 „Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства, які стосуються забезпечення на безоплатній основі органів доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами звязку та створення їм належних умов для роботи.

Крім того, відповідач, з огляду на не укладення правочину щодо заміни сторін у зобовязанні, з урахуванням їх реорганізації, наполягає на не існуванні договірних відносин між Одеською митницею ДФС та ДП „АМПУ, у звязку із чим вважає, що вимоги про стягнення заборгованості з Одеської митниці ДФС є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Зокрема, митниця, посилаючись на норми чинного законодавства, вказує про заборону здійснення нею платежів за рахунок бюджетних коштів без укладення додаткового договору, який передбачає заміну сторони у договорі № 33к від 23.05.2011р., без реєстрації бюджетних зобовязань в органах Державної казначейської служби України.

Водночас, відповідач зауважує про використання ним з травня 2012р. лише приміщення „Єдиного офісу, а не усього приміщення, що зазначене у договорі, що в свою чергу виключає можливість стягнення заборгованості в заявлений позивачем період, а саме з 13.06.2013р. по 30.06.2013р.

Ухвалою суду від 09.11.2016р. з огляду на незявлення в судове засідання представника третьої особи, від якого не надходило клопотання про розгляд справи без його участі, невиконання вимог ухвали суду, а також необхідність додаткового дослідження доказів, розгляд справи було відкладено на 30.11.2016р.

В судовому засіданні 30.11.2016р. відповідач зазначив, що невикористання приміщення підтверджується схемою та рішенням про створення зони митного контролю (т.4 а.с.56-57,58).

Ухвалою суду від 30.11.2016р. строк розгляду справи за клопотанням представника позивача було продовжено на пятнадцять днів та у звязку із нез`явленням в судове засідання представника третьої особи, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також з урахуванням необхідності додаткового витребування та дослідження доказів, розгляд справи було відкладено на 19.12.2016р.

В засіданні суду 19.12.2016р. представником позивача було надано письмові пояснення по справі (т.4а.с.69-73), згідно якої останній вказує, що відповідно до п. 1. договору, Орендар користується приміщенням загальною площею 55,98 кв.м.

Водночас зауважує, що згідно експлікації приміщень до плану поверхів громадського будинку та технічного паспорту будівлі Морського вокзалу, загальна площа приміщення, яку із дня початку діяльності філії по травень 2016р. займали службовці митниці становить 61 кв.м.

Позивач зазначає, що припускає, що частина приміщення площею 5,02 кв.м. додатково могла бути відведена під робочі місця фахівців інших контролюючих органів, в той же час, як в 2013р. так і в 2016р. приміщення вказаною площею використовувались відповідачем в повному обсязі.

Між тим, позивач вказує про використання митницею приміщень № 63, № 64 та № 65 (санвузол), які, фактично, використовуються в обсязі, що значно перевищує договірний.

Як зазначає позивач, факт перебування фахівців митниці в приміщеннях підтверджується відповідним актом обстеження від 12.11.2015р., вказуючи, що така обставина встановлена і судами першої та апеляційної інстанції.

Крім того, Ізмаїльська філія ДП „АМПУ зазначає, що спірне майно відповідно до акту приймання-передачі майна, майнових прав та зобовязань від ДП „ІЗМ МТП перейшло до неї, як до нового балансоутримувача майна.

Одночасно, позивач зазначає, що розрахунок витрат на опалення зайнятих митницею приміщень був здійснений на підставі наказу ІФ ДП „АМПУ від 20.08.2013р. № 122 „Про введення в дію планової вартості теплопостачання від котельні № 3 ВПК -1 ІФ ДП „АМПУ .

При цьому позивач вказує, що, оскільки початок опалювального сезону припадає на зимовий період, калькуляція розроблена з урахуванням актуальних цін на газ, зазначаючи про те, що розрахунок до рахунку № 15/87 від 08.04.2015р. містить відшкодування витрат на опалення займаних приміщень і розраховується з урахуванням фактичних витрат підприємства за 2013р.

В судовому засіданні 19.12.2016р. представник позивача під час розгляду справи по суті в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в свою чергу заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи в судові засідання не зявлявся, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення на його адресу вищевказаних ухвал суду, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (т.4 а.с.5,54,67).

З урахуванням вказаного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, надані в ході розгляду справи, суд встановив:

23 травня 2011 року між Державним підприємством Ізмаїльський морський торговельний порт (Балансоутримувач) та Південною митницею (Орендар) було укладено Договір № 33к про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та комунальні послуги (т.1 а.с.44-46).

У відповідності до п. 1.1 Договору Балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будинку морського вокзалу загальною площею 1800,8 кв.м, а також утримання прибудинкової території, а Орендар бере участь у витратах Балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих Балансоутримувачем за цим договором.

Орендар користується приміщеннями загальною площею 55,98 кв.м, розміщеними на першому поверху будинку морського вокзалу, залишковою вартістю 15434,64 грн. Орендовані приміщення використовуються для розміщення структурних підрозділів відділу митного оформлення № 3 митного поста Ізмаїл, Південної митниці (п. 1.2 договору).

За умовами п. 2.1 Договору Орендар відшкодовує Балансоутримувачу вартість експлуатаційних витрат та комунальних послуг (додаток №1).

Пунктом 2.2. Договору встановлено, що облік та обсяг спожитої води Орендарем здійснюється в об'ємі розрахованого водогосподарського балансу, виконаного по підтверджуючим нормам водоспоживання.

Згідно п. 2.3. Договору вартість опалювання розраховується по проектних теплових навантаженнях об'єкту з урахуванням температури зовнішнього повітря. Розрахунок здійснюється відповідно до Правил обліку відпускання і споживання теплової енергії.

За умовами п. 2.4 Договору ціна договору становить 37 240,10 грн., у тому числі: відшкодування експлуатаційних витрат складає 28 079,54 грн. (п.п. 2.4.1. Договору); відшкодування витрат на опалення орендованих приміщень складає 8101,44 грн. (п.п. 2.4.2 Договору); відшкодування витрат по водопостачанню та водовідведенню складає 1059,12 грн. (п.п. 2.4.3. Договору).

Згідно п.2.5 договору, ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що оплата здійснюється Орендарем згідно з виставленим Балансоутримувачем рахунком-фактурою та ОСОБА_2 виконаних робіт.

Пунктом 3.2. договору обумовлено, що відшкодування експлуатаційних витрат та комунальних послуг Балансоутримувачу Орендарем оформлюється шляхом підписання сторонами акта виконаних робіт.

Відповідно до п.3.7 договору, у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за виконану роботу здійснюється протягом 3 банківських днів з дати отримання Орендарем бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок.

У п. 4.1.2. договору сторони погодили, що розмір плати за обслуговування і ремонт будівлі, прибудинкової території, утримання допоміжних приміщень будівлі залежить від розміру витрат і визначається розрахунком щомісячних платежів за обслуговування та ремонт будівлі, комунальні та інші послуги Балансоутримувача. У разі змін цін та тарифів, в тому числі нормативних і централізованих, сума комунальних платежів змінюється на підставі діючих калькуляцій.

Пунктом 4.1.4 договору сторонами погоджено, що Балансоутримувач будівель зобовязується забезпечити інформування Орендаря про зміни витрат на утримання будівлі і тарифу на послуги.

Згідно п. 4.2.3. договору Орендар зобов'язується не пізніше наступного місяця за звітним, після отримання фінансування держбюджету, вносити плату на рахунок Балансоутримувача будівлі, за санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будівлі, технічне обслуговування будівлі відповідно до загальної площі приміщення, на ремонт відповідно відновної вартості приміщення, а також за комунальні послуги.

Відповідно до п.п. 8.1 договору даний договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє з 01.01.2011 року до 31.12.2011 року.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору до закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п. 8.4 договору).

Пунктом 8.5 договору передбачено, що реорганізація Балансоутримувача чи Орендаря або перехід права власності приміщення чи будівлі до інших осіб не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього Договору і зберігає свою чинність для нового власника приміщення та їх правонаступників, якщо інше не передбачається цим Договором або чинним законодавством.

У п. 8.9 договору сторони погодили, що договір продовжується на кожний поточний календарний рік, якщо за 1 (один) місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не повідомила про його припинення.

Крім того, сторонами був підписаний додаток № 1 до договору (т.1а.с.47), який містить розрахунок плати комунальних послуг, наданих балансоутримувачем орендарю по приміщенням площею 55,98 кв.м, розташованим на першому поверху будинку морського вокзалу.

Згідно даного додатку загальна сума комунальних платежів (відшкодування витрат по експлуатації будинку та території, на опалення орендованих приміщень, по водопостачанню та водовідведенню орендованих приміщень, становить 3103,34 грн., з ПДВ 20 % - 3724,01 грн. При цьому, відшкодування витрат за використану електроенергію здійснюється по показникам електролічильника.

Цей додаток являється невідємною частиною договору.

Згідно Закону України Про морські порти України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту, наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 р. № 163 Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства Адміністрація морських портів України було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, у тому числі Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів та утворено, внаслідок виділу, Державне підприємство Адміністрація морських портів України.

Пунктом 3 наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 р. № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів та актів приймання-передачі.

Як вбачається з акта приймання-передачі майна, майнових прав та зобов'язань від 13.06.2013р. (т.1а.с.41), в господарське відання Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) була передана триповерхова будівля Морського вокзалу, розташована за адресою м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4 (інвентарний номер 1/437), яка належала Державному підприємству Ізмаїльський морський торговельний порт.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. № 229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів", а також Переліку територіальних органів Міндоходів, які утворюються, що наведений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. № 229, територіальні органи Міністерства доходів і зборів, в тому числі і Південна митниця Міндоходів, утворені як юридичні особи публічного права.

Пунктом 2 вказаної постанови передбачено реорганізацію шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів (в тому числі і до Південної митниці Міндоходів) територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби (в тому числі і Південної митниці) згідно з додатком 2.

Згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. № 229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів" територіальні органи Міністерства доходів і зборів визначено правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови.

19.08.2013р. проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Південної митниці в результаті реорганізації.

Таким чином, Південна митниця Міндоходів є правонаступником Південної митниці.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 р. № 311 "Про утворений територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 1, у якому, серед інших, зазначена Одеська митниця ДФС. Пунктом 2 вищевказаної постанови реорганізовані територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2, в тому числі реорганізовано Південну митницю Міндоходів шляхом її приєднання до Одеської митниці ДФС.

21.07.2015 р. проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи -Південної митниці Міндоходів в результаті реорганізації.

Таким чином, Одеська митниця Державної фіскальної служби України є правонаступником Південної митниці Міндоходів.

У звязку з тим, що Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) стало правонаступником Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт, підприємство звернулось до Одеської митниці Державної фіскальної служби України з листом від 14.02.2015 р. № 14/11/05/40/226 (т.1а.с.48-49) (отриманий останньою 16.02.2015 р.), до якого додано два примірника проекту додаткової угоди від 14.02.2015 р. до договору про заміну сторони, проте примірник додаткової угоди не був підписаний Орендарем.

У подальшому Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулось до Одеської митниці Державної фіскальної служби з вимогою від 15.04.2015 р. № 14/11/22/05/553 (т.1а.с.52-53) оплатити в семиденний термін з дня отримання цієї вимоги виставлений Підприємством рахунок.

Дана вимога отримання митницею 23.04.2015р., про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1а.с.54).

До вказаної вимоги позивачем було додано рахунок №15/87 від 08.04.2015р. (т.1а.с.55), відповідно до якого за період з 13.06.2013 р. по 30.06.2013р. оплаті підлягає 2905,66 грн. за комунальні послуги (експлуатаційні витрати, витрати на опалення, водопостачання і каналізацію, витрати з використання електроенергії) за оренду приміщень морвокзалу.

Крім того, до вказаного рахунку був доданий відповідний розрахунок (т.1а.с.57) та підписаний і скріплений печаткою Балансоутримувача акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 15/87 від 08.04.2015р. (т.1 а.с.56), згідно якого Виконавцем на підставі договору від 23.05.2011 р. та рахунку від 08.04.2015 р. були виконані, а Замовником прийняті вищезгадані роботи (послуги) на загальну суму 2905,66 грн. (разом з ПДВ).

Зазначений акт не був підписаний митницею, а вказана вимога залишена без задоволення, що зумовило звернення підприємства до господарського суду Одеської області із зазначеним вище позовом.

Проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їх відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 22 лютого 1994 року Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства встановлено, що міністерству транспорту, Раді Міністрів Республіки Крим, місцевим державним адміністрація, виконкомам місцевих Рад народних депутатів виділити у I кварталі 1994 службові приміщення для розміщення підрозділів Прикордонних військ і митниць згідно з додатком. Установлено, що проведення роботи, пов'язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури.

З 01.06.2012 р. набрав чинності Митний кодекс України від 13.03.2012 р. № 4495-VI, частинами 1 - 3 статті 188 якого визначено, що з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обовязків.

Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами звязку та створює їм належні умови для роботи.

Перелік приміщень, зазначених у частині другій цієї статті, та вимоги до них визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, відповідно до обсягу та характеру міжнародних перевезень.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Митного кодексу України, у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобовязані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали звязку.

У листі Державної митної служби України № 11.1/6-17/6282-Е від 05.06.2012 р. "Про тимчасове безоплатне користування майном" повідомляється, що відповідно до частини другої статті 556 Митного кодексу України від 13.03.2012 р. № 4495-VI, у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється митними органами безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов'язані безоплатно надавати митним органам у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв'язку. Оскільки зазначена норма є нормою прямої дії, митні органи наділені правом на безоплатне розміщення структурних підрозділів у службових та побутових приміщеннях підприємств, незалежно від форми власності та підпорядкування, та користування обладнанням, засобами та каналами зв'язку без відшкодування витрат за користування таким майном (утримання, комунальні послуги тощо).

Пунктом 9 Переліку пунктів пропуску через державний кордон, в яких здійснюється переміщення товарів через митний кордон України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 21 травня 2012 року визначені міжнародні пункти пропуску для морського сполучення, зокрема, Ізмаїльський морський торговельний порт.

У силу ч. 1 ст. 11 Закону України Про морські порти на території морських портів і морських терміналів, через які здійснюється міжнародне сполучення, за рішенням Кабінету Міністрів України відкриваються пункти пропуску через державний кордон України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Межі території пункту пропуску на території морських портів визначаються адміністрацією морських портів України, а на території морських терміналів - власниками морських терміналів за погодженням з органом охорони державного кордону та органом доходів і зборів.

Адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна (ч. 3 ст. 11 Закону України Про морські порти).

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України "Про морські порти України" власники та/або користувачі технологічно повязаних обєктів портової інфраструктури зобовязані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обовязки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

А згідно ст.1 вказаного Закону адміністрація морських портів України це державне підприємство, що забезпечує утримання та використання обєктів інфраструктури державної форми власності, при цьому під обєктами портової інфраструктури розуміються в т.ч. засоби електропостачання, інші засоби, обладнання, інженерні комунікації, розташовані в межах території та акваторії морського порту.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

В силу п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 901 ЦК України передбачає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач у справі - Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) є правонаступником балансоутримувача за договором № 33к від 23.05.2011 р. - Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт, а відповідач у справі - Одеська митниця Державної фіскальної служби України є правонаступником Південної митниці Міндоходів, яка, в свою чергу, є правонаступником Південної митниці (Орендаря за цим Договором).

Як вище згадувалось, пунктом 8.5. договору передбачено, що договір зберігає свою чинність для правонаступників Балансоутримувача та Орендаря у разі їх реорганізації.

Відтак, права та обовязки сторін за договором перейшли до правонаступників цих сторін позивача та відповідача у даній справі.

Матеріали справи не містять повідомлення будь-якої із сторін про припинення договору за один місяць до закінчення терміну дії вказаного договору, відповідно до п.п. 8.4, 8.9 Договору.

Так само відсутні у матеріалах справи будь-які інші докази зміни, припинення або визнання недійсним цього договору.

Відтак, договір № 33к про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та комунальні послуги від 23.05.2011 р. є чинним, у силу положень ст. 204 ЦК України - правомірним, а отже, даний договір є обовязковим для виконання сторонами.

Доводи відповідача щодо того, що відповідно до норм чинного законодавства України адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами звязку та створює їм належні умови для роботи, не приймаються судом до уваги з огляду на те, що, як вище зазначалось, на час розгляду даного спору вищевказаний договір є чинним, а отже, обовязковим для виконання сторонами.

Твердження відповідача стосовно невикористання ним з травня 2012 року приміщень, зазначених у вищезгаданому договорі, окрім приміщення Єдиного офісу, є не доведеними, оскільки допустимих доказів повернення митницею орендованого майна у вигляді відповідного акта матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на те, що між Південною митницею Міндоходів, Одеською митницею ДФС та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) не вчинялись в письмовій формі правочини щодо заміни сторони у договорі № 33к від 23.05.2012 р., відповідно до ст.ст. 513, 521 ЦК України, не приймаються судом до уваги, враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Припинення юридичної особи з правонаступництвом (реорганізація юридичної особи) може проводитися у формі злиття, приєднання, поділу тощо. В такому випадку права кредитора у зобов'язанні переходять до правонаступника за передавальним або розподільчим балансом.

Як вище згадувалось, права Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт за договором № 33к від 23.05.2011р. перейшли до його правонаступника - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту).

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), правонаступництва тощо.

Отже, першою підставою заміни кредитора у зобов'язанні є відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги також в практиці ділового обороту називається "договором цесії", а його суб'єкти відповідно "цедентом" (старий кредитор) та "цесіонарієм" (новий кредитор).

Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Вказана стаття встановлює основні правила визначення форми правочину щодо зміни кредитора у зобов'язанні (форму договору цесії).

Відтак, положення статті 513 ЦК України регулюють саме заміну кредитора у зобов'язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги, договір цесії), в той час як у даному випадку кредитор у зобов'язанні замінений іншою особою внаслідок саме правонаступництва, тобто відповідач помилково послався на іншу правову підставу заміни кредитора у зобовязанні, ніж та, що має місце у даній справі.

Водночас, суд зазначає, що в разі загального правонаступництва, яке мало місце в даному випадку, обов'язки переходять до нового боржника автоматично незалежно від волі кредитора, тому укладення правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні не вимагається.

Посилання відповідача на постанову Вищого господарського суду України від 22.04.2015 р. у справі № 916/3155/14 є необґрунтованими, так як за обставинами вказаної справи договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 27/20-ХД від 15.04.2010 р. був укладений строком до 31.12.2010 р., доказів укладення нового договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю матеріали справи не містять, а спір у цій справи виник у звязку з тим, що відповідач не відшкодував позивачу, як балансоутримувачу обєкта оренди, витрати по утриманню орендованого майна та вартість наданих комунальних послуг на суму 57900,16 грн. за період з січня по червень 2013 р.

Отже, оскільки відповідач, як замовник, не довів належними та допустимими доказами про наявність обґрунтованої своєчасної відмови від прийняття послуг, наданих у період з 13.06.2013р. по 30.06.2013р., як то заявлення про недоліки (у разі наявності таких), а тому Митниця не звільняється від обов'язку відшкодувати витрати балансоутримувача на утримання займаного нею майна та комунальні послуги.

Проте, ч.2 ст.556 Митного кодексу України встановлено, що у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов'язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв'язку.

Згідно частини 3 статті 11 Закону України "Про морські порти" Адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Заперечуючи проти позовних вимог Адміністрації Митниця посилається, зокрема, на Постаному Кабінету Міністрів України від 22.02.1994р. №100

Як вбачається з тексту договору, митниця використовує визначені у ньому приміщення виключно на безоплатній основі, що не заперечує відповідач, що жодним чином не суперечить вимогам чинного законодавства.

При цьому, судом не приймається до уваги надана відповідачем ані службова записка (т.1а.с.138), ані фотофіксація (т.1а.с.145-147), ані акт від 12.11.2015р. (т.1а.с.151), як на підтвердження використання митницею лише приміщення „Єдиного офісу, оскільки вказані документи складені в односторонньому порядку, проте п. 8.2 договору встановлено, що зміни або доповнення до нього допускаються за взаємною згодою сторін.

Крім того, зазначені документи не можуть засвідчити факт надання або ненадання послуг за період, що є предметом спору.

Однак, споживання комунальних послуг (електро-, водо-, теплопостачання та водовідведення) не є складовою поняття "утримання будівель та приміщень".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових та нежитлових приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

На виконання вимог вказаного Закону Державний комітет України з питань житлово-комунального господарства розробив Примірний перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, що був затверджений відповідним наказом від 10.08.2004р. №150.

Згідно вказаного Порядку утриманням будинків і споруд є заходи (послуги) у вигляді санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, освітлення, утримання ліфтів, поточного ремонту, капітального ремонту, різні роботи.

Таким чином, галузевими нормативно-правовими актами до поняття утримання будівель та споруд відноситься виключно обслуговування та ремонт таких обєктів, підтримання їх технічного стану (в т.ч. щодо інженерних комунікацій).

Надання органам доходів і зборів комунальних послуг на безоплатній основі прямо не передбачено нормами чинного законодавства України. А їх надання балансоутримувачем може призвести до збитковості господарської діяльності підприємства та є неприпустимим.

Скасовуючи рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2015р., Вищий господарський суд України, перш за все зазначив, що попередніми судами не було достеменно вивчено питання стосовно одержання послуг, а також вартість зазначених послуг, якщо вони надавались.

З урахуванням вказаного, суд зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи і зазначене встановлено судом, вищевказаний договір № 33к від 23.05.2011р. є чинним та в силу ст. 629 ЦК України є обовязковим для виконання.

Додатком № 1 до договору (розрахунком плати комунальних послуг, наданих Балансоутримувачем Орендарю по приміщенням площею 55,98 кв.м., розташованих на першому поверху будинку морського вокзалу (т.1а.с.47), вартість витрат становить у місяць 3 103,34 грн., в які включаються витрати по експлуатації будинку та території у сумі 2 339,96 грн., витрати на опалення орендованих приміщень у розмірі 675,12 грн., витрати по водопостачанню та водовідведенню орендованих приміщень у сумі 88,26 грн. та витрати за використану електроенергію відповідно.

При цьому відшкодування витрат за використану електроенергію здійснюється по показникам лічильника.

Таким чином, витрати за використану електроенергію в ціну договору, яка складається згідно п. 2.4 в сумі 37 240,10 грн., не входять.

Як вже було зазначено вище, згідно підпункту 4.1.4 п.4.1 договору, до обовязків Балансоутримувача будівель належить здійснення інформування Орендаря про зміни витрат на утримання будівлі і тарифу на послуги.

Як вбачається з матеріалів справи і вказане було встановлено в судовому засіданні, жодного інформування щодо зміни витрат позивачем здійснено не було.

Крім того, до проекту додаткової угоди до договору (т.1а.с.50), жодного додатку додано не було.

В додатках до листа, яким було направлено вказаний документ таке повідомлення також не міститься.

Разом з тим, в рахунку № 15/87 від 08.04.2015р. (т.1а.с.55), у звязку із несплатою якого позивач звернувся до суду з відповідним позовом, до сплати входять експлуатаційні витрати у сумі 1 403,98 грн., витрати на опалення у сумі 570,32 грн., витрати водопостачання і каналізації у розмірі 16,99 грн. та витрати з використання електроенергії у сумі 430,09 грн. + ПДВ у розмірі 484,38 грн.

В додатку № 1 до договору (т.1а.с.47) зазначено, що сума комунальних платежів змінюється у разі змін нормативних і централізованих цін та тарифів.

Проте, позивачем в порушення умов вищевказаного підпункту 4.1.4 п.4.1 договору не було проінформовано відповідача про зміну тарифів, відтак між сторонами не було узгоджено зміни тарифів.

Проаналізувавши розрахунок, який є додатком до виставленого позивачем рахунку (т.1а.с.57), суд вважає за необхідне зазначити, що стосовно витрат по експлуатації будинку та території позивачем було застосовано вірний тариф, і суд погоджується з розрахунком в цій частині у сумі 1 403,98 грн.

Стосовно відшкодування витрат на опалення приміщення позивачем було застосовано тариф 16,98 грн/кв.м., у звязку із чим за місяць вони склали 950,54 грн., а за 18 днів червня 2013р. 570,32 грн.

Разом з тим, позивачем не було проінформовано відповідача про зміну вказаного тарифу.

Крім того, позивачем в порушення вимог ст. 33 ГПК України не було надано доказів таких змін, наприклад, затвердження будь-яких калькуляцій.

Водночас, подані позивачем пояснення (т.4 а.с.69-73) щодо того, що розрахунок витрат на опалення зайнятих митницею приміщень був здійснений на підставі наказу ІФ ДП „АМПУ від 20.08.2013р. № 122 „Про введення в дію планової вартості теплопостачання від котельні № 3 ВПК -1 ІФ ДП „АМПУ не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такий наказ затверджено в серпні 2013р., тоді як спірним періодом є червень 2013р., що виключає можливість застосування вказаного наказу при здійсненні розрахунку.

За таких обставин, правильним суд вважає відшкодування витрат на опалення згідно до узгодженого сторонами тарифу, а саме 675,12 грн. на місяць, що в свою чергу за 18 днів червня 2013р. становить 405,07 грн.

Щодо витрат на водопостачання та каналізацію, то позивачем було взято тариф, розмір якого є меншим, ніж узгоджено.

Проте, оскільки згідно п. 2.5 договору ціна договору може бути зменшена, при цьому суд розглядає вимоги в межах заявлених вимог, то суд погоджується з сумою, що зазначена позивачем у розрахунку у розмірі 16,99 грн.

Що стосується витрат, повязаних з використанням електроенергії, які позивач розрахував у розмірі 430,09 грн., то суд зазначає, що вказані витрати, як встановлено судом, в твердій сумі договором передбачені не були.

Умовами додатку № 1 договору передбачено, що такі витрати визначаються по показникам лічильника.

Натомість, позивачем жодних доказів щодо того, що митницею було спожито саме такий обсяг електроенергії, що вказаний ним у розрахунку, надано не було, у звязку із чим суд вважає, що позивачем не доведено факт використання відповідачем того обсягу електроенергії, що зазначений у розрахунку.

Відтак, сума витрат, яка підлягає відшкодуванню позивачу відповідачем з урахування ПДВ у розмірі 20 % становить 2 191,25 грн. (1 826,04 грн. +20 %=2 191,25грн).

Таким чином, сума заборгованості, яка підлягає стягненню в межах заявленого позову становить 2 191,25 грн.

Враховуючи часткове задоволення судом позову Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії ДП "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) витрати по сплаті судового збору, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Одеської митниці Державної фіскальної служби (65078, м. Одеса, вул. Гайдара, 21-а, ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії державного підприємства Адміністрації морських портів України Адміністрації Ізмаїльського морського порту) (68609, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4, ) заборгованість у розмірі 2 191 /дві тисячі сто девяносто одна/ грн. 25 коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 039 /одна тисяча тридцять девять/ грн. 19 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26 грудня 2016 р.

Суддя Ю.М. Щавинська