РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016Справа №910/4749/16
За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

Міністерства культури України

Київської міської ради

Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу

Київської міської ради (КМДА)

До Малого приватного підприємства «АКВАДОН»

Комунального підприємства «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів,

Державна архітектурно-будівельна інспекція України

Про визнання недійсною додаткової угоди та повернення майна

Суддя Спичак О.М.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратури: Ваколюк Д. - по посвід.

від позивача 1: не з'явився

від позивача 2: Друцька О.Г. - по дов.

від позивача 3: Друцька О.Г. - по дов.

від відповідача 1: Дорошенко А.О. - по дов.

від відповідача 2: Громницький С.П. - по дов.

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду м. Києва знаходилась справа № 910/4749/16 за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі: 1) Міністерства культури України, 2) Київської міської ради, 3) Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до Малого приватного підприємства «АКВАДОН» та Комунального підприємства «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві про визнання недійною додаткової угоди та повернення майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р. замінено третю особу - Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві на Державну архітектурно-будівельну інспекцію України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.06.2016р. у справі № 910/4749/16 (суддя Пукшин Л.Г.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням Заступник прокурора міста Києва звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016р. апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва залишено без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 01.06.2016р. по справі № 910/4749/16 - без змін.

Не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та постановою Заступник прокурора міста Києва звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2016р. касаційну скаргу задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016р. та рішення Господарського суду м. Києва від 01.06.2016 року у справі № 910/4749/16 скасовано повністю, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Скасовуючи судові рішення по справі судом касаційної інстанції вказано, що Господарським судом міста Києва, правову позицію якого було підтримано Київським апеляційним господарським судом, не було досліджено обставини щодо належності спірного об'єкту нерухомого майна до пам'яток архітектури та не надано належної оцінки спірних правовідносин з урахуванням, зокрема, Положення про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового і нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва. Вищим господарським судом України наголошено, що вказані обставини повинні бути досліджені при новому розгляді справи.

Згідно автоматичного розподілу справ від 20.10.2016р. справу № 910/4749/16 було передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою суду від 24.10.2016 року справу №910/4749/16 прийнято до провадження суддею Спичаком О.М. та призначено її до розгляду на 07.11.2016 року о 11:20.

07.11.2016 року прокурор, представник відповідача-1 та представник третьої особи подали до канцелярії суду письмові пояснення.

В судовому засіданні 07.11.2016р. прокурор, представники позивача - 1, 3 надали усні пояснення, відповідно до яких просили суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача-1 в даному судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд в позові відмовити.

Представники позивача-2, відповідача-2 та третьої особи в судове засідання 07.11.2016р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про дату та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

В судовому засіданні судом оголошена перерва до 05.12.2016р. об 11:50.

30.11.2016р. представником позивача 1 через канцелярію господарського суду було подано письмові пояснення по суті спору.

02.12.2016р. представником позивача 2 через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Представником позивача 3 також 02.12.2016р. було подано письмові пояснення по суті справи.

Прокурором 05.12.2016р. через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 05.12.2016р. прокурором було надано усні пояснення по справі, відповідно до яких підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представники позивачів 1 та 3 надали усні пояснення по справі, згідно яких позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Представники відповідачів 1 та 2 під час розгляду справи у судовому засіданні 05.12.2016р. проти задоволення позовних вимог надали заперечення.

Представники позивача 2 та третьої особи у судове засідання не з'явились, проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

У зв'язку з неявкою у судове засідання представників позивача 2 та третьої особи, в судовому засіданні у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України судом було оголошено перерву до 12.12.2016р.

12.12.2016р. представником відповідача 1 через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Представники позивача 1 та третьої особи у судове засідання 12.12.2016р. не з'явились, проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду спору.

У судовому засіданні 12.12.2016р. прокурором надано усні пояснення по справі, відповідно до яких підтримано заявлений позов в повному обсязі.

Представник позивача 2 та 3 під час розгляду справи також надав усні пояснення та підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 1 надав усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких проти задоволення позову заперечував.

Представник відповідача 2 вирішення спору по суті залишив на розсуд суду.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 12.12.2016р.

В судовому засіданні 12.12.2016р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням №322/1532 від 24.06.2004р. Київської міської ради «Про затвердження переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти» нежитлові приміщення площею 2 575,8 кв.м. по вул. П. Сагайдачного, 20/2 у м. Києві (садиба) включено до переліку об'єктів, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти.

За результатами проведеного конкурсу із залучення інвесторів до реконструкції нежилих будинків по вул. Сагайдачного, 20/2 літ. «А» та літ. «Б», переможцем якого визначено Мале приватне підприємство «АКВАДОН», 07.04.2006р. між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (замовник), Комунальним підприємством «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт» (служба замовника) та Малим приватним підприємством «АКВАДОН» (інвестор) було укладено інвестиційний договір №9 про реконструкцію нежилого будинку з надбудовою та прибудовою по вул. Петра Сагайдачного, 20/2 (садиба) в м. Києві, предметом якого відповідно до п.1 є реалізація інвестиційного проекту з реконструкції нежилого будинку за адресою: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 20/2 (садиба) на умовах визначених конкурсом по залученню інвесторів для реконструкції будинку, затвердженого протоколом конкурсної комісії від 23.12.2005 № 17.

Відповідно до п. 2.6 договору №9 від 07.04.2006р. інвестор зобов'язався розробити концепцію реконструкції та будівництва, для чого замовити передпроектні роботи, за власний рахунок забезпечити фінансування всіх витрат, пов'язаних з реконструкцією та будівництвом об'єкту інвестування, погодити та підписати графік фінансування реконструкції та будівництва об'єкту інвестування та загальні строки виконання всього комплексу робіт, і після введення об'єкта інвестування в експлуатацію передати до комунальної власності територіальної громади міста Києва 3 500 (три тисячі п'ятсот) кв.м. нежилих приміщень в будинку, забезпечити належне утримання майна, що передається у власність інвестору.

У п. 4.1 договору №9 від 07.04.2006р. сторонами визначено наступний порядок використання результатів реконструкції та будівництва об'єкту інвестування: площа нежилих приміщень в обсязі 3 500 кв.м. передається до комунальної власності територіальної громади м. Києва; решта площі нежилих та житлових приміщень передається інвестору. Право власності інвестора на майно виникає після введення об'єкту інвестування в експлуатацію і оформлюється у відповідності до діючого законодавства.

Рішенням №95/95 від 28.08.2008р. Київської міської ради «Про передачу малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва» відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України, п. 30 ч. 1 ст. 26, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи, що Мале приватне підприємство «АКВАДОН» є переможцем конкурсу із залучення інвесторів до реконструкції або реставрації нежилих будинків, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва та звернення Малого приватного підприємства «АКВАДОН», Київською міською радою вирішено: передати Малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилі будинки комунальної власності територіальної громади міста Києва на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А площею 2 075,4 кв.м. та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б площею 495,9 кв. м. (садиба) у Подільському районі міста Києва за умови компенсації вартості, визначеної звітом про оцінку вартості згаданих нежилих будинків; Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) забезпечити проведення незалежної оцінки вартості нежилих будинків, зазначених у пункті 1 цього рішення; Малому приватному підприємству «АКВАДОН» перерахувати кошти до міського бюджету за нежилі будинки на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва; після виконання пункту 3 цього рішення Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) підписати акти приймання-передачі у власність Малому приватному підприємству «АКВАДОН» нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва.

25.12.2008р. між сторонами інвестиційного договору було укладено додаткову угоду № 3 до договору №9 від 07.04.2006р., відповідно до умов якої вирішено викласти останній абзац п. 4.1 Інвестиційного договору в наступні редакції: «За умови компенсації інвестором вартості об'єкта інвестування, визначеної звітом про оцінку вартості цього об'єкта та підписання акта приймання-передачі у власність, інвестор набуває право власності на цей об'єкт».

На підставі п. 4.1 договору №9 від 07.04.2006р. (в редакції додаткової угоди №3 від 25.12.2008р.) Малим приватним підприємством «АКВАДОН» було перераховано до міського бюджету грошові кошти у загальному розмірі 15 159 840,00 грн. в якості компенсації вартості спірного об'єкта інвестування, що підтверджується платіжними дорученнями №2 від 26.02.2009 та №1 від 15.10.2009р.

На виконання умов інвестиційного договору та додаткової угоди №3 від 25.12.2008р., 03.11.2009р. замовник передав, а інвестор прийняв у власність нежилі будинки на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2, літ.А площею 1 979,8 кв.м. та літ. Б площею 500,8 кв.м., про що складено та підписано акт №552 від 03.11.2009р. приймання-передачі.

04.11.2009р. згідно наказу №916-В від 04.11.2009р. Головного управління комунальної власності м. Києва Малому приватному підприємству «АКВАДОН» було видано свідоцтва про право власності серії САС № 741870, та серії САС № 741871, що посвідчують належність нежилого будинку площею 1 979,8 кв.м., який розташований в м. Києві по вул. Сагайдачного Петра № 20/2 (літера А) та нежилого будинку площею 500,8 кв.м., який розташований в м. Києві по вул. Сагайдачного Петра № 20/2 (літера Б).

Як вбачається з представлених суду документів Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/16562/14 за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства культури України, Департаменту комунальної власності м. Києва до Київської міської ради про визнання недійсним рішення №95/95 від 28.08.2008р. Київської міської ради «Про передачу Малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - Б (садиба) у м. Києві».

Рішенням від 02.12.2014р. Господарського суду міста Києва позовні вимоги Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства культури України, Департаменту комунальної власності м. Києва було задоволено: визнано недійсним рішення №95/95 від 28.08.2008р. Київської міської ради «Про передачу Малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - Б (садиба) у м. Києві» та розподілено судові витрати.

Постановою від 23.02.2015р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 02.12.2014р. Господарського суду міста Києва по справі №910/16562/14 було залишено без змін.

Постановою від 20.05.2015р. Вищого господарського суду України касаційну скаргу Малого приватного підприємства «АКВАДОН» на рішення Господарського суду міста Києва та постанову Київського апеляційного господарського суду було залишено без задоволення.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення від 02.12.2014р. Господарського суду міста Києва по справі №910/16562/14, яке залишено без змін постановою від 23.02.2015р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 20.05.2015р. Вищого господарського суду України має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, повторного доведення не потребують.

Зокрема, у вказаному судовому акті судом встановлено, що рішенням Київської міської ради №95/95 від 28.08.2008р. було фактично змінено зміст правовідносин, визначених рішенням №322/1532 від 24.06.2004р. Київської міської ради «Про затвердження переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти» та інвестиційним договором від 07.04.2006 року, який укладений відповідно до проведеного конкурсу, результати якого затверджені протоколом конкурсної комісії від 23.12.2005 року за № 17, зі здійснення інвестиційної діяльності щодо реконструкції об`єкту нерухомості з подальшим розподілом вже нового інвестованого об`єкту на відчудження об'єкту комунальної власності у приватну власність до завершення процедури реконструкції.

Судом було встановлено, що оспорюване рішення Київської міської ради не відповідає вимогам чинного законодавства (зокрема, але не виключно, і рішенню Київської міської ради за №528/1189 від 24.05.2007р., Закону України «Про приватизацію державного майна», Закону України «Про охорону культурної спадщини») і порушує право власності територіальної громади, що відповідно до ч. 2 ст. 144 Конституції України, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що і стало підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/6341/15-г за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Малого приватного підприємства «АКВАДОН» про визнання права власності та витребування нерухомого майна.

Рішенням від 29.04.2015р. Господарського суду міста Києва, яке залишено без змін постановою від 16.06.2016р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 22.09.2015р. Вищого господарського суду України, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Враховуючи наведені обставини у сукупності, посилаючись на невідповідність додаткової угоди №3 від 25.12.2008р. до інвестиційного договору №9 від 07.04.2006р. вимогам чинного на момент її укладання законодавства, прокурор і звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2015р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вказано, що на підставі статті 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Одночасно, Пленумом Вищого господарського суду України наголошено, що при розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання додаткової угоди №3 від 25.12.2008р. до інвестиційного договору №9 від 07.04.2006р. недійсною повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи заявлений позов, прокурор посилався на те, що спірна додаткова угода до інвестиційного договору суперечить вимогам Закону України «Про приватизацію державного майна», Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств», Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Положенню про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, яке затверджено рішенням №528/1189 від 24.05.2007р., оскільки фактично у відповідності до додаткової угоди №3 від 25.12.2008р. було відчужено об'єкт нерухомого майна з порушенням порядку, що визначений наведеними вище нормативно-правовими актами.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст.ст. 140, 142, 143 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За приписами ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

У ч.ч.1, 5, 6 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вказано, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України врегульовано Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Згідно преамбули до означеного нормативно-правового акту він спрямований на забезпечення рівного захисту прав, інтересів і майна суб'єктів інвестиційної діяльності незалежно від форм власності, а також на ефективне інвестування економіки України, розвитку міжнародного економічного співробітництва та інтеграції.

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на момент укладання договору №9 від 07.04.2006р.) об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права.

Статтею 9 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.

Одночасно, ст.6 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначено, що відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності в Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України.

До того ж, ст.16 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що Верховна Рада Кримської АРСР та місцеві Ради народних депутатів у межах своїх повноважень здійснюють регулювання інвестиційної діяльності на своїй території, в тому числі шляхом погодження питань про створення виробничих і соціальних об'єктів, використання природних ресурсів суб'єктами інвестиційної діяльності.

За приписами ст.22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» у зв'язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право, в тому числі, встановлювати порядок утримання та експлуатації об'єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.

Враховуючи обов'язкові у відповідності до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України при новому розгляді справи вказівки Вищого господарського суду України, які викладені у постанові від 11.10.2016р. по справі №910/4749/16, суд зазначає, що з метою створення сприятливих умов для впровадження інвестиційної діяльності та забезпечення збалансованого економічного та соціального розвитку міста Києва, запровадження відкритих економічних методів залучення додаткових коштів для виконання програм соціально-економічного розвитку міста рішенням №528/1189 від 04.05.2007р. Київською міською радою було затверджено Положення про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Відповідно до п.4.1 означеного Положення при проведенні інвестиційного конкурсу питання набуття права власності на майно (будинки, споруди, приміщення, горища тощо), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва (у т. ч. району) може вирішуватись шляхом надання цього майна у власність або довгострокову оренду переможцеві інвестиційного конкурсу у відповідності до даного Положення після реалізації інвестиційного проекту та прийняття об'єкта інвестування в експлуатацію у встановленому порядку. Підставою оформлення права власності або довгострокової оренди на майно є акт державної комісії щодо прийняття об'єкта в експлуатацію. При цьому, переможець конкурсу відповідно до рішення Комісії та умов інвестиційного конкурсу зобов'язаний, після введення об'єкта в експлуатацію, повернути до комунальної власності територіальної громади м. Києва (та/або району) частину об'єкта інвестування площею не меншою за існуючу на початок передінвестиційної роботи, або здійснити грошову компенсацію цієї частки відповідно до грошової оцінки її вартості відповідно до умов інвестиційного конкурсу.

Тобто, з системного аналізу наведених вище правових норм полягає, що дійсно сторонами інвестиційного договору може вирішуватись питання набуття інвестором права власності на майно (об'єкт інвестування), проте, вказана можливість поставлена в пряму залежність від фактичної реалізації інвестиційного проекту та прийняття об'єкта інвестування в експлуатацію у встановленому порядку.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази реалізації інвестиційного проекту, що є предметом договору №9 від 07.04.2006р. Акт державної комісії щодо прийняття об'єкта в експлуатацію також суду не представлено.

До того ж, судом прийнято до уваги наявний в матеріалах справи лист №7/26-54/2107/09 від 21.07.2014р. Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, відповідно до змісту якого вказаним органом реєстрація повідомлення про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації не здійснювалась.

Малим приватним підприємством «АКВАДОН» вказані обставини під час розгляду справи належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами спростовано не було, документів на підтвердження реалізації інвестиційного проекту за договором №9 від 07.04.2006р. не надано.

Тобто, вказане свідчить про те, що фактично погодження у додатковій угоді №3 від 25.12.2008р. до договору №9 від 07.04.2006р набуття інвестором права власності на об'єкт інвестування за умови компенсації інвестором вартості об'єкта інвестування, визначеної звітом про оцінку вартості цього об'єкта та підписання акта приймання-передачі, до моменту реалізації інвестиційного проекту є неправомірним та таким, що суперечить Положенню при проведенні інвестиційного конкурсу питання набуття права власності на майно (будинки, споруди, приміщення, горища тощо), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва (у т. ч. району).

Крім того, судом також враховано, що у відповідності до п.п.6.3.20, 6.3.11 Положення при проведенні інвестиційного конкурсу питання набуття права власності на майно (будинки, споруди, приміщення, горища тощо), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва у процесі виконання інвестиційного договору сторони можуть шляхом укладення додаткової угоди змінити його умови, передбачити компенсаційні заходи по відшкодуванню вартості об'єктів тощо, за винятком умов, що визначені в результаті проведення інвестиційного конкурсу. Об'єкти інвестування або їх частини, будівництво або реконструкція яких здійснена за кошти інвесторів, передаються у власність інвесторів відповідно до умов інвестиційного конкурсу та договору. Тоді як у даному випадку укладання договору інвестування було здійснено за наслідками проведення інвестиційного конкурсу.

Одночасно, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, з приводу наявності у об'єкта інвестування за договором №9 від 07.04.2006р. статусу пам'ятки культури та необхідності застосування до спірних правовідносин законодавства про охорону культурної спадщини, господарський суд зауважує наступне.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини врегульовано, зокрема, Законом України «Про охорону культурної спадщини».

У ч.1 ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Тобто, нормами чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства було передбачено обмеження щодо реалізації, в тому числі, відчуження власником об'єктів культурної спадщини, що є пам'ятками.

Наразі, посилання прокурора та позивачів на те, що фактично умовами спірної додаткової угоди вказані обмеження враховано не було та без відповідного дозволу органу охорони культурної спадщини здійснено відчуження нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - Б (садиба) у м. Києві судом до уваги не приймаються як необґрунтовані та юридично неспроможні. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; пам'ятка - це об'єкт культурної спадщини, який внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

У ч.1 ст.13 вказаного нормативно-правового акту визначено, що об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи поширюється правовий статус пам'ятки.

Занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам'ятки) провадяться відповідно до категорії пам'ятки: а) пам'ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини; б) пам'ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

16.12.2004р. прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» Кабінет Міністрів України був зобов'язаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини» заборонено приватизацію пам'яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації, водночас згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень із дня набрання чинності цим Законом протягом шести місяців Кабінет Міністрів України був зобов'язаний подати до Верховної Ради України проект Закону України про затвердження переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Докази подання Кабінетом Міністрів України упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» і Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини», Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законами щодо включення чи не включення об'єктів до списків (переліків) пам'яток історії та культури згідно із Закону УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» і до Реєстру нерухомих пам'яток України та затвердження переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до Постанови №970 від 24.08.1963р. Ради Міністрів Української РСР «Про впорядкування справи обліку та охорони пам'ятників архітектури на території Української РСР» до списку пам'ятників архітектури, що перебувають під охороною держави» було внесено, в тому числі, будинок, розташований по вул.Жданова, 20 (що була у подальшому перейменована на вулицю Сагайдачного).

Проте, як зазначалось вище, обмеження щодо реалізації права власності ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено саме для об'єктів культурної спадщини, що є пам'ятками.

До Державного реєстру нерухомих пам'яток України вказаний об'єкт нерухомого майно було внесено лише у відповідності до Постанови №929 від 10.10.2012р. Кабінету Міністрів України «Про внесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України».

Тобто, оскільки на момент укладання додаткової угоди №3 від 25.12.2008р. об'єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: вул.Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та літ.Б (вул.Жданова), до Державного реєстру нерухомих пам'яток України внесено не було, застосування у даному випадку до спірних правовідносин ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та встановлених нею обмежень є безпідставним та необґрунтованим, що вказує на юридичну неспроможність посилань прокурора на означені обставини в якості підстави для визнання додаткової угоди №3 до інвестиційного договору №9 від 07.04.2006р. недійсною.

Одночасно, судом прийнято до уваги, що у відповідності до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизація державного майна - це платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

У ч.4 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна» визначено, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Наразі, суд зауважує, що фактично умовами спірної додаткової угоди було визначено перехід права власності на об'єкт інвестування за умовами внесення грошової компенсації, тобто, платне відчуження об'єкта комунальної власності на користь юридичної особи, правове регулювання якого здійснюється законодавством про приватизацію, вимог якого учасниками спірних правовідносин враховано не було. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 20.05.2015р. Вищого господарського суду України по справі №910/16562/14.

Крім того, посилання прокурора на скасування рішення №95/95 від 28.08.2008р. Київської міської ради «Про передачу Малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 - Б (садиба) у м. Києві» в якості підстави для визнання недійсною спірної додаткової угоди, суд до уваги не приймає, оскільки, як зазначалось вище, у розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством. Вказану правову позицію висловлено у Постанові №11 від 29.05.2015р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Проте, оцінюючи всі матеріали справи у сукупності, незважаючи на невідповідність умов спірної додаткової угоди вимогам чинного на момент її укладання законодавства, позов прокурора підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

У заяві, поданій до суду 13.04.2016р., та під час нового розгляду справи відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Наразі, за висновками суду, строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 25.12.2008р. до договору №9 від 07.04.2006р. фактично сплив. При цьому, судом враховано наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого господарського суду України, яку викладено у Постанові №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням позовної давності у спорах, що виникають у зв'язку з визнанням недійсними правочинів (господарських договорів), господарським судам слід враховувати викладене в пункті 2.8 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Згідно п.2.8 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Для сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Вказану правову позицію наведено у постанові від 19.08.2014р. Верховоного Суду України по справі №3-59гс14.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Частиною 1 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) встановлено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Згідно із Рішенням №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Відповідно до п.4.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Тобто, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного господарського процесуального законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою, в інтересах якої він звернувся.

За таких обставин, за висновками суду, дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі, на прокурора.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 02.10.2012р. у справі №16/296-31/91-2012, від 06.12.2011р. у справі №16/183, від 19.04.2012р. у справі №31/108, від 18.02.2015р. по справі №916/3135/13, постановах від 23.12.2014р., від 22.04.2015р., від 13.04.2016р. Верховного Суду України по справах №3/194гс14, №3-54гс15, №3-224гс16.

Як було встановлено судом вище, спірну додаткову угоду було укладено сторонами 25.12.2008р., отже, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України останнім днем трирічного строку позовної давності було 26.12.2011р. (з урахуванням того, що 25.12.2011р. було вихідним днем).

Наразі, з відбитку печатки відділення поштового зв'язку вбачається, що прокурор звернувся до суду з розглядуваним позовом 17.03.2016р., тобто, фактично поза межами визначеного ст.257 Цивільного кодексу України строку позовної давності.

При цьому, судом враховано, що вимоги позивача не відносяться до переліку тих, на які позовна давність не поширюється з огляду на приписи ст.268 Цивільного кодексу України.

До того ж, суд зазначає, що ані позивачем, ані прокурором не представлено до матеріалів справи доказів переривання строку позовної давності у відповідності до приписів ст.264 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом прийнято до уваги, що фактично позивачами та прокурором було визнано обставини щодо пропущення строків позовної давності, з урахуванням чого прокурор у заяві №05/2/3-130-15 від 25.05.2016р., Київська міська рада у заяві, яка надійшла до суду 25.05.2016р., Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) у заяві, що подана суду 25.05.2016р., просили суд визнати причини пропущення строків позовної давності поважними.

Обґрунтовуючи означені заяви прокурор та позивачі посилались на те, що про незаконність рішення №95/95 від 28.08.2008р. Київської міської ради «Про передачу малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва», визнання недійсним якого є однією з підстав для визнання недійсною спірної додаткової угоди, прокурору та позивачам 1, 2 стало відомо лише з рішення по справі №910/16562/14, яке набрало законної сили 23.02.2015р.

Проте, суд вважає такі твердження заявників необґрунтованими та такими, що не свідчать про поважність причин пропуску строків позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 4-7, 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Зокрема, як свідчать матеріали справи, Прокуратурою міста Києва було висунуто протест №07/02-409вих-11 від 30.05.2011р. на рішення №95/95 від 28.08.2008р. Київської міської ради «Про передачу малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва».

Рішенням №71/6287 від 22.09.2011р. Київської міської ради «Про розгляд протесту заступника прокурора міста Києва №07/02-409вих-11 від 30.05.2011р. на рішення №95/95 від 28.08.2008р. Київської міської ради «Про передачу малому приватному підприємству «АКВАДОН» під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва» вказаний вище протест було задоволено, а рішення скасовано.

Вказані обставини свідчать про обізнаність прокурора та позивачів щодо порушення інтересів держави внаслідок відчуження спірного об'єкта інвестування.

До того ж, суд зауважує, що п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто, наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 18.10.2016р. по справі №913/657/15.

Проте, а ні прокурором, а ні позивачами поважних причин пропуску строку позовної давності не наведено, доказів наявності підстав, які дійсно перешкоджали зверненню до суду з розглядуваним позовом у межах трирічного строку позовної давності, не представлено.

Отже, з огляду на наведене вище, заяви прокурора та позивачів про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності судом залишені без задоволення, як такі, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на пропущення позивачами трирічного строку позовної давності, господарський суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі: 1) Міністерства культури України, 2) Київської міської ради, 3) Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до Малого приватного підприємства «АКВАДОН» та Комунального підприємства «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт» про визнання недійною додаткової угоди №3 від 25.12.2008р. до інвестиційного договору №9 від 07.04.2006р.

Позовні вимоги про зобов'язання Малого приватного підприємства «АКВАДОН» повернути нежитлові будинки, розташовані по вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва також підлягають залишенню без задоволення. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи із змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Одночасно, у практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Європейського суду з права людини, загалом слід перевіряти доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 11.05.2016р. по справі №6-2903цс15.

Судом встановлено, що Мале приватне підприємство «АКВАДОН» набуло у власність спірне майно на підставі чинного на момент набуття рішення Київської міської ради, як уповноваженої особи на розпорядження спірним майном, інвестиційного договору №9 від 07.04.2006р. та додаткової угоди №3 від 25.12.2008р. до нього.

У даному випадку, судом прийнято до уваги, що відповідачем 1 було в повному обсязі сплачено грошові кошти за спірний об'єкт інвестування, а саме у відповідності до платіжного доручення №1 від 15.10.2009р. перераховано грошові кошти в сумі 15 109 840 грн.

Тобто, вказані дії відповідача 1 у сукупності вказують на законні очікування останнього на набуття спірного майна у власність та вільне розпорядження ним в подальшому.

До того ж, наразі заявниками жодних належних та допустимих доказів вчинення Малим приватним підприємством «АКВАДОН» незаконних дій з метою отримання у власність спірних об'єктів нерухомого майна до матеріалів справи не представлено.

При цьому, у даному випадку на виконання обов'язкових вказівок Вищого господарського суду України, судом було встановлено відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», що у даному випадку вказує на те, що право відповідача 1 на володіння спірним майном було отримано лише з порушенням саме Київською міською радою вимог чинного законодавства та дозволяє застосувати до спірних правовідносин Рішення Європейського суду з права людини від 24.06.2003 №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства».

Посилання прокурора в якості підстави для зобов'язання відповідача 1 повернути спірне нерухоме майно на приписи ст.1212 Цивільного кодексу України, суд до уваги також не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до змісту статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України , які дають право витребувати в набувача це майно. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 25.02.2015р., від 02.03.2016р. Верховного Суду України по справах №3-11гс15 та №6-3090цс15.

Проте, наразі, застосування до спірних правовідносин приписів ст.1212 Цивільного кодексу України не вбачається можливим, оскільки фактично спірний об'єкт нерухомого майна було отримано відповідачем 1 у власність, в тому числі, на підставі інвестиційного договору №9 від 07.04.2006р., в редакції додаткової угоди №3 від 25.12.2008р., вимоги про визнання недійсною якої, за наведеними вище висновками суду, не підлягають задоволенню.

Отже, з урахуванням наведеного у сукупності позовні вимоги про зобов'язання Малого приватного підприємства «АКВАДОН» повернути нежитлові будинки, розташовані по вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва, залишені судом без задоволення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за прокуратурою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 27, 43, 49, 75, 81, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

19.12.2016 р.

Суддя О.М. Спичак