РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2016Справа №910/20572/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРМАР ТЕХ"

про визнання договору недійсним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Півень Д.М. (довіреність б/н від 01.11.2016)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРМАР ТЕХ" (відповідач) в якому просить суд визнати недійсним Агентський договір № Аг12-15 від 13.11.2015 укладений між ТОВ "УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ" та ТОВ "МАРМАР ТЕХ".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір не містить належним чином визначених істотних умов та суперечить вимогам законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2016 порушено провадження по справі № 910/20572/16 та призначено її до розгляду на 01.12.2016.

В судове засідання 01.12.2016 з'явився представник позивача, надав суду пояснення щодо обставин справи та документи для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 01.12.2016 не з'явився, відзиву на позовну заяву та витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 розгляд справи відкладено на 20.12.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.12.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 20.12.2016 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу направлено на адресу місцезнаходження, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 20.12.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13.11.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ" (далі - принципал) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРМАТЕХ БУД ", назву якого було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРМАР ТЕХ" (далі - агент) укладено агентський договір № Аг12-15 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого принципал доручає, а агент приймає на себе зобов'язання здійснювати від імені, за дорученням та за рахунок принципала пошук організацій, зацікавлених у продажі на території України для принципала природного газу.

Відповідно до п. 1.2 Договору, права та обов'язки з купівлі-продажу природного газу у постачальників виникають безпосередньо у принципала.

Згідно з п.п. 2.1.1 п. 2.1 Договору, агент зобов'язується здійснювати пошук потенційних постачальників.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги стверджує, що агентський договір № Аг12-15 від 13.11.2015 підлягає визнанню недійсним з наступних підстав:

- зі спірного договору неможливо встановити строк його дії;

- у спірному договорі не зазначені вимоги щодо місцевості, на якій агент повинен здійснювати пошук потенційних постачальників; зазначена умова є істотною умовою агентського договору;

- у договорі не прописаний порядок надання повноважень відповідачу, що необхідний йому для належного виконання зобов'язань.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем було укладено агентський договір № Аг12-15 від 13.11.2015.

Комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє (ч. 1 ст. 295 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ст. 296 Господарського кодексу України, Агентські відносини виникають у разі: надання суб'єктом господарювання на підставі договору повноважень комерційному агентові на вчинення відповідних дій; схвалення суб'єктом господарювання, якого представляє комерційний агент, угоди, укладеної в інтересах цього суб'єкта агентом без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження.

Частинами 1, 2 ст. 297 Господарського кодексу України встановлено, що за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов'язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до п.п. 2.1., 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

Згідно положень статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача, вказаний договір підписано сторонами та скріплено печатками, що свідчить про те, що на момент укладення та підписання договору сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов вказаного договору.

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні спірного договору сторонами не погоджено таку істотну умову агентського договору, як місцевість, на якій агент повинен здійснювати пошук потенційних постачальників.

Однак, суд зазначає, що відповідно до п. 1.1 Договору, принципал доручає, а агент приймає на себе зобов'язання здійснювати від імені, за дорученням та за рахунок принципала пошук організацій, зацікавлених у продажі на території України для принципала природного газу.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 297 Господарського кодексу України, Договором повинна бути передбачена умова щодо території, в межах якої комерційний агент здійснює діяльність, визначену угодою сторін. У разі якщо територію дії агента в договорі не визначено, вважається, що агент діє в межах території України.

Таким чином, враховуючи наведене вище та положення чинного законодавства Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРМАР ТЕХ" діяло в межах території України.

Щодо посилання позивача на те, що у спірному договорі не прописаний порядок надання повноважень відповідачу, що необхідний йому для належного виконання зобов'язань, то суд зазначає наступне.

Положенням п. 1.1 Договору встановлено, що агент діє за дорученням принципала.

Відповідно до п. 2.2.4 Договору встановлений обов'язок принципала (позивача) надавати агенту доручення, всю необхідну інформацію, яка може сприяти ефективному пошуку постачальників природного газу для принципала.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірний договір містить всі необхідні умови, передбачені положеннями ст.297 ГК України, зокрема щодо надання повноважень відповідачу для виконання зобов'язань за договором.

Також, як вбачається з матеріалів справи, зокрема тексту спірного договору та наявних в матеріалах справи копій звітів агента та актів надання агентських послуг, відповідач здійснював пошук потенційних постачальників. Спірний договір виконувався сторонами, доказів неможливості виконання договору сторонами, в тому числі внаслідок незазначення в договорі порядку надання повноважень відповідачу, матеріали справи не містять.

Крім того, як на підставу для визнання недійсним Договору, позивач посилається на те, що зі спірного Договору неможливо встановити строк його дії.

Так, відповідно до п. 7.1 Договору, цей договір укладено без визначення терміну закінчення його дії і набуває чинності з моменту його підписання сторонам.

При цьому, п. 7.3 Договору встановлено, що принципал (позивач) має право в будь-який час відмовитися від виконання цього Договору шляхом направлення повідомлення агенту.

Таким чином, не встановлення у спірному договорі конкретного строку його дії ніяким чином не вплинуло на права та обов'язки позивача за даним договору, оскільки останній має право на односторонню відмову від договору у будь-який момент.

Судом також враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 304 Господарського кодексу України, агентський договір припиняється за угодою сторін, а також у разі: відкликання повноважень комерційного агента суб'єктом, якого він представляє, або відмови комерційного агента від подальшого здійснення комерційного посередництва за договором, укладеним сторонами без визначення строку його дії; вибуття однієї із сторін договору внаслідок її припинення або смерті; виникнення інших обставин, що припиняють повноваження комерційного агента або суб'єкта, якого він представляє.

Таким чином, законодавством допускається укладення агентського договору без визначення строку його дії.

Крім того, судом також враховано, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевстановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України, а відтак не довів наявності підстав, в силу яких агентський договір № Аг12-15 від 13.11.2015 може бути визнаний недійсним.

Водночас, судом встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ЕНЕРГО ХОЛДІНГ" про визнання недійсним агентського договору № Аг12-15 від 13.11.2015.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21.12.2016.

Суддя С.О. Турчин