КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа№ 910/6118/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін

від позивача: Громніцький Ю.П. (дов. № 14-132 від 13.05.2014 р.);

від відповідача 1: Корчагін М.П. (дов. від 10.02.2016 р.);

від відповідача 2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р. у справі № 910/6118/16 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до 1. товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення"

2. товариство з обмеженою відповідальністю "Капромбуд"

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про визнання договору недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р. у справі № 910/6118/16 у задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалам справи не підтверджено належним чином порушення прав та охоронюваних інтересів позивача. Укладений 16.06.2015 р. між ТОВ «Капромбуд» та ТОВ «НАДРА Інтегровані рішення», правонаступником якого є ТОВ «Тутковський інтегровані рішення», не суперечить вимогам чинного законодавства України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось з апеляційною скаргою , в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р. у справі № 910/6118/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що укладений між відповідачами оспорюваний правочин спрямований на ухилення від виконання первісним кредитором своїх зобов'язань перед позивачем за іншими правочинами. Також зазначив, що судом першої інстанції не з'ясовано правову природу укладеного між відповідачами договору. Вважає, що у директора ТОВ «Капрмбуд» не було необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки укладання безоплатних договорів або договорів без визначення їх ціни суперечить основним засадам діяльності господарських товариств, а тому директором порушено вимоги ст.92 ЦК України. Крім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції не досліджено, чи було у первісного кредитора наявне право вимоги до позивача на момент укладання договору відступлення права вимоги від 16.06.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 р. апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено справу до розгляду.

В подальшому розгляд справи відкладався.

19.10.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

20.12.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 22.12.2016 року представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача 1 вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача 2, за наявними у справі доказами.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.10.2012 р. між Національною компанією "Нафтогаз України" (як замовником) та ТОВ "Капромбуд" (як виконавцем) укладено договір № 415-03 про закупівлю послуг, умовами якого передбачено, що виконавець зобов'язується у 2012 році виконати сейсморозвідувальні 3D роботи на Західно-Токарсько- Краснянській площі (роботи), а замовник зобов'язувався вказані роботи прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі (т.1 а.с.23).

Товариством з обмеженою відповідальністю "Капромбуд" були надані послуги згідно умов Договору №415-03 на загальну суму 79 781 000, 00 грн., а позивачем прийняті надані послуги, що підтверджується матеріалами справи, а саме витягом з протоколу № 10 від 18-19.12.2012 (т.1 а.с.62) засідання секції науково-технічної ради НАК «Нафтогаз України» з питань геологорозвідувальних робіт на нафту і газ, з якого вбачається, що науково - технічною радою НАК «Нафтогаз України» було прийнято рішення вважати результати роботи - «Сейсморозвідувальні 3D роботи на Західно -Токарсько- Краснянській площі» , виконані ТОВ «Капромбуд», такими, що відповідають умовам договору та прийняття результати робіт з оцінкою «добре». Крім того, в матеріалах справи містяться копії актів виконаних робіт до договору № 415-03 від 30.10.2012 (а.с. 218-219 том 1) (оригінали актів № 1 та № 2 від 28.12.2012 до договору № 415-03 від 30.10.2012 були вилучені у ПАТ «НАК Нафтогаз України» під час обшуку та виїмки документів проведених в межах досудового розслідування, у відповідності з протоколом обшуку від 25.01.2013 та додатком № 1 до нього) (т.1 а.с.143)

Умовами п.п. 6.1.1.-6.1.3 договору визначено, що замовник зобов'язаний, зокрема своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги; приймати надані послуги згідно з актом здачі-приймання наданих послуг (якщо результати наданих послуг відповідають умовам договору); протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання звітної документації, визначеної Геологічним завданням та Календарним планом, акту здачі-приймання наданих послуг за виконаний етап повинен надати виконавцю підписаний вищезазначений акт або мотивовану відмову від прийняття послуг.

Даний договір набуває чинності з дати підписання договору уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє до 31.12.2012 р. в частині надання послуг, а в частині здійснення розрахунків - до повного їх завершення (п. 10.1. договору).

В подальшому, 16.06.2015 р. між ТОВ "Капромбуд" (первісний кредитор) та ТОВ "Надра інтегровані рішення", що було перейменовано на ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги (надалі "Договір уступки"), умовами якого передбачено, що первісний кредитор передає свої права (відступає права вимоги), а новий кредитор набуває усі права первісного кредитора по Договору №415-03 від 30.10.2012 (т.1 а.с.19)

Цей договір є договором відступлення (переуступки) права вимоги та не є договором купівлі-продажу права вимоги (п.2.2 договору).

Відповідно до п. 3.2 договору сторони погоджуються, що права вимоги відступлені (передані) новому кредитору у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення.

Пунктами 3.3, 3.4 договору передбачено, що внаслідок передачі (відступлення) за даним договором новому кредитору прав первісного кредитору по основному договору відбувається заміна кредитора у зобов'язанні та новий кредитор набуває усіх прав первісного кредитора, зокрема права вимагати від боржника виконання усіх грошових та інших зобов'язань. Відступлення права вимоги первісним кредитором та набуття новим кредитором права вимоги набувають чинності у момент укладення цього договору, за умови його належного підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 4.2 договору, новий кредитор приймає зобов'язання письмово повідомити боржника про заміну кредитора у зобов'язанні (набуття права вимоги) по основному договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним (п. 6.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" (як новий кредитор) на адресу ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (боржник) направив вимогу про погашення заборгованості № 02/07/1 від 02.07.2015 р., в якій повідомив боржника, що між ТОВ "Капромбуд" та ТОВ "Надра інтегровані рішення" укладено договір про відступлення права вимоги від 16.06.2015 р.(т.1 а.с.22)

Відповідно до вказаного договору, ТОВ «Капромбуд» передало (відступило), а ТОВ "Надра інтегровані рішення" набуло усі права первісного кредитора по договору №415-03 від 30.10.2012 р., у т.ч. право вимагати погашення боргу, у зв'язку з чим просив відповідача виконати зобов'язання протягом 3 (трьох) банківських днів та погасити заборгованість по договору № 415-03 від 30.10.2012, у сумі 79 781 000.00 грн.

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що спірний договір уступки є договором, на який розповсюджуються норми ЦК України про купівлю-продаж майнових прав; а тому в порушення приписів ч.1 ст. 656 ЦК України у спірному договорі уступки сторони не встановили обсяг грошових вимог на момент їх відступлення, а предметом договору уступки було неіснуюче право вимоги, оскільки обов'язок позивача здійснити оплату та відповідне майнове право відповідача-2 вимагати такої оплати виникає в порядку, встановленому у п.4.2 Договору № 415-03, тобто після отримання позивачем рахунку на оплату послуг та повного пакету документів, передбачених цим пунктом; крім того, позивач стверджує, що укладенням Договору уступки сторони порушили приписи ст. 691 ЦК України, оскільки не дійшли згоди щодо ціни прав вимоги. На думку позивача, директором відповідача-2 було порушено приписи ст. 92 ЦК України, оскільки у директора не було необхідного обсягу цивільної дієздатності. Таким чином, позивач зазначає, що зміст укладеного відповідачами правочину суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а тому на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалам справи не підтверджено належним чином порушення прав та охоронюваних інтересів позивача. Укладений 16.06.2015 між ТОВ «Капромбуд» та ТОВ «НАДРА Інтегровані рішення» правонаступником якого є ТОВ «Тутковський інтегровані рішення» не суперечить вимогам чинного законодавства України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм матеріального права вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу (при цьому підстави позову визначає позивач при зверненні до суду першої інстанції).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Частиною 1 та 3 статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За умовами п.1.1 спірного договору уступки його предметом є відступлення права вимоги первісним кредитором новому кредитору, що виникло на підставі договору № 415-03. При цьому, згідно п.2.1 договору уступки відступлення права вимоги здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості заборгованості, права вимоги якої відступаються. Крім того, в п. 2.2 договору відступлення права вимоги прямо зазначено, що цей договір є договором відступлення (переуступки) права вимоги та не є договором купівлі-продажу права вимоги, тобто сторони договору зробили окреме застереження щодо правової природи оспорюваного договору, що виключає можливість застосування до нього норм цивільного законодавства про купівлю-продаж, зокрема, ст. 656 ЦК України.

За змістом п.1.2 оспорюваного договору уступки правами для цілей відповідного договору уступки розуміються усі існуючі права вимоги кредитора боржника, у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення, у т.ч. права вимоги грошових та інших зобов'язань по основному договору. Також, відповідно до п. 1.3 оскаржуваного договору на дату його підписання відступлене право вимоги складає 79 781 000, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач та відповідач - 2 здійснювали підписання актів здачі-приймання наданих послуг (а.с. 218-219 том1), копії яких містяться у матеріалах справи, отже суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що сторони договору уступки дійшли згоди щодо обсягу прав вимоги, які відступаються, і така домовленість відповідає положенням ст. 514 ЦК України.

Щодо наявності у позивача права на звернення до суду з даним позовом на захист суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, колегія суддів зазначає на наступне.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Закону України суспільним інтересом, справедливості, добросовісності, розумності та іншими загально правовим засадам.

ПАТ «НАК «Нафтогаз України» , звертаючись до суду як позивач із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 16.06.2015 р., не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити витання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим для здійснення захисту такої особи.

Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

До такого висновку прийшов Верховний суд України в постанові у справі №6-94цс13 від 25.12.2013 р.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, не обґрунтовує, які його права та законні інтереси порушуються цим правочином. Посилання позивача на те, що укладений відповідачами оспорюваний правочин спрямований на ухилення від виконання первісним кредитором своїх зобов'язань перед позивачем за іншими правочинами, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку предметом розгляду є оспорюваний правочин, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Тутковські Інтегровані Рішення», а не будь-які інші правочини.

Відносно твердження позивача про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у директора відповідача-2 на укладення спірного договору, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 92 ЦК України зазначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 145 ЦК України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до частини третьої ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 207 ЦК України зазначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. (ч. 2, 3 ст. 145 ЦК України).

За змістом п.3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

В пункті 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказується, що цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому, якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку зазначивши, що директор товариства ОСОБА_4 мала повноваження для підпису спірного договору зі сторони ТОВ "Капромбуд", оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців (а.с. 66 том 1) будь-яких обмежень повноважень директора товариства, зокрема, і щодо укладання угод від імені «Кампромбуд» в межах наданих статутом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір відступлення права вимоги, укладений 16.06.2015 між ТОВ «Капромбуд» та ТОВ «НАДРА Інтегровані рішення», правонаступником якого є ТОВ «Тутковський інтегровані рішення», не суперечить вимогам чинного законодавства України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання його недійсним відсутні. Апелянт не довів належними та допустимими доказами, що права та охоронювані законом інтереси, за захистом яких скаржник звернувся порушені відповідачами 1 та 2. Отже, судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

До також висновку прийшов Виший господарський суд України у своїх постановах від 09.11.2016 у справі №9106094/16 та від 16.11.2016 у справі №910/6096/16

Стосовно клопотання про зупинення, колегія суддів вважає його необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу встановлено перелік підстав зупинення провадження у справі. Так, відповідно до частини першої ст. 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаною з нею справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з нею справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Відповідно до рекомендацій Пленуму Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Відповідно до абз. 2 п.3.16 Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Враховуючи зазначені вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

При цьому пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не зазначено, яким чином з'ясування обставин в ході розгляду справи № 910/9326/16 господарського суду міста Києва унеможливить розгляд даної справи, та яким чином встановлені у вказаній справі обставини впливають на оцінку доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи, у даній справі. Отже, колегія суддів, заслухавши думку сторін у справі, вважає, що клопотання про зупинення слухання даної справи до розгляду справи № 910/9326/16 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 13.07.2016 року у справі № 910/6118/16, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2016 року у справі № 910/6118/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2016 року у справі № 910/6118/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/6118/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко