УХВАЛА

про повернення позовної заяви

19.12.2016Справа № 910/23132/16
Суддя Борисенко І.І., розглянувши

позовну заяву ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тритогена"

про стягнення вартості частки учасника товариства 1 000 000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивачем не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Статтею 57 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік документів, що подаються до позовної заяви, зокрема в п. 3 ч. 1 цієї статті вказано, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з частиною 2 статті 4 вказаного Закону за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" станом на 01.01.2016 мінімальна заробітна плата встановлена у розмірі 1 378,00 грн.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 1 000 000,00 грн.

Таким чином, за розгляд даної позовної заяви позивачу необхідно було сплатити 15 000,00 грн.

Проте, позивачем до позовної заяви додано квитанцію про плату судового збору в розмірі 2 000,00 грн.

Також, Позивачем подано клопотання про зменшення розміру плати судового збору до 2 000,00 грн.

На обґрунтування поданого клопотання позивачем зазначено, що останній не має змоги оплатити всю суму судового збору, необхідного для сплати судового збору з огляду на те, що останній має статус пенсіонера, ніде не працює, внаслідок цього заробітну плату не отримує, окрім того, позивач на території України не отримує пенсійних виплат.

Розглянувши зазначене клопотання, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 8 Закону України Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно з пунктом 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у розгляді питань, пов'язаних з відстроченням та розстроченням сплати судового збору, зменшенням його розміру або звільненням від його сплати (стаття 8 Закону) і застосуванням приписів Закону щодо пільг зі сплати судового збору (стаття 5 Закону) господарським судам слід враховувати таке.

Єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Позивачем суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору.

Одночасно, суд зауважує, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

У зв'язку із цим суд вирішує питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ГПК України, Закону України "Про судовий збір", а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Отже, вирішуючи клопотання про зменшення розміру сплати судового збору, незалежно від того подано його юридичною чи фізичною особою, суд враховує особу заявника, характер спору, питання, яке вирішується в суді, а також враховує належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору, та інтересами заявника на судовий захист.

Позивач звернувся з позовом за захистом своїх майнових прав, з вимогою про стягнення на його користь 1 000 000,00 грн.

При цьому заявник не надав суду жодних доказів неможливості сплати судового збору за розгляд даної позовної заяви.

Враховуючи рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд дійшов до висновку про необґрунтованість зазначеного клопотання, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні клопотання про зменшення розміру сплати судового збору.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивачем до позовної заяви не представлено доказів сплати судового збору в розмірі, передбаченому ст. 4 Закону України "Про судовий збір", враховуючи приписи п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Позивачем не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів (п. 6. ст. 63 ГПК України).

Пунктом 2 частини 1 статті 57 ГПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Відповідно до статті 56 ГПК України позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Таким чином, враховуючи положення статті 56 ГПК України, належним та допустимим доказом відправлення відповідачеві копії позовної заяви та доданих до неї документів є опис вкладення в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

На підтвердження надіслання відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів листом з описом вкладення, позивач залучив до позовної заяви фіскальний чек від 09.12.2016 з описом вкладення у цінний лист №061 від 09.12.2016.

Доданий до позовної заяви від 16.12.2016 б/н опис вкладення від 09.12.2016 та чек від 09.12.2016 свідчить про відправлення поштової кореспонденції 09.12.2016, тоді як позовна заява була створена лише 16.12.2016.

За таких обставин, доданий до позовної заяви опис вкладення від 09.12.2016 та фіскальний чек від 09.12.2016 не може вважатися належним доказом відправлення позовної заяви, датованої 16.12.2016, і свідчить про здійснення поштового відправлення раніше, ніж була створена та підписана позовна заява, яка подана до суду.

Відтак, суд не може дійти однозначного висновку, що відповідачу була направлена саме та копія позовної заяви і доданих до неї документів, яка надійшла до Господарського суду міста Києва 16.12.2016 (відповідно відмітки штемпеля).

Окрім іншого, суд вказує, що як випливає з вимог ч. 1 ст. 56 ГПК України, обов'язок позивача направити відповідачу копії доданих до позовної заяви документів не залежить від того чи є у наявності у відповідача дані документи.

Суд звертає увагу, що в наведеному описі вкладення зазначено про вкладення у цінний лист: "1. Позовна заява з додатками - кількість предметі - 1., однак при цьому перелік додатків в описі вкладення у цінний лист не наводиться, що позбавляє суд можливості перевірити дотримання позивачем вимог ст. 56 ГПК України стосовно його обов'язку надіслати відповідачу копії позовної заяви та всіх доданих до неї документів.

В той же час, до позовної заяви додані вказані в ній додатки в кількості 4 шт., направлення яких відповідачу фактично позивачем не підтверджується, оскільки в описі значиться про відправлення позовної заяви з додатками (кількість предметів-1) (що фактично становить лише позовну заяву).

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати фіскальний чек від 09.12.2016 з описом вкладення у цінний лист №061 від 09.12.2016, в якості виконання позивачем вимог ч. 1 ст. 56, п. 2 ч. 1 ст. 57 ГПК України.

Суд дійшов висновку, що зазначені обставини є суттєвими, оскільки нормами ст. 59 Господарського процесуального кодексу України передбачено право відповідача після одержання ухвали про порушення провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву, проте у даному випадку відповідач позбавляється можливості підготувати обґрунтовані заперечення на позовну заяву з урахуванням усіх обставин, на які посилається позивач та поданих ним доказів.

Суд зазначає, що відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 04.12.2012 у справі № 5/5005/7237/2012, виконання позивачем вимог процесуального законодавства, які він зобов'язаний вчиняти до подання позову, не може здійснюватися після порушення провадження у справі.

Отже, суд позбавлений права прийняти позовну заяву до розгляду, а потім зобов'язувати усувати вказані недоліки.

Як зазначено у ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, суд обмежений у праві самостійного витребування доказів. Тому, суд у разі порушення позивачем ст. 57 Господарського процесуального кодексу України не має права скористатися приписами ст.ст. 38, 65 Господарського процесуального кодексу України, а навпаки, є зобов'язаним виконати вимоги ст. 63 зазначеного Кодексу України.

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (п.п.2, 4 ч.3 ст.129 Конституції України), так і аналогічних приписів ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

За змістом п. 3.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК.

Згідно із пунктом 6 статті 63 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Керуючись п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 63, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву та додані до неї матеріали повернути без розгляду.

Суддя І.І. Борисенко