РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2016Справа № 910/19223/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Підприємець) до товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Торгівля» (далі - Товариство) про стягнення 41 092,00 грн.,

за участі представників:

позивача: не з'явилися,

відповідача: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2016 року Підприємець звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 14 червня 2016 року між ним та Товариством було укладено договір міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом № 1406, на виконання умов якого позивач здійснив відповідно до заявки № 14 перевезення вантажу фрахтовою вартістю 1450 євро (по курсу НБУ на день митної очистки). Оскільки відповідач оплату за перевезення не здійснив, Підприємець, посилаючись на статті 526, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 216-218, 220, 222, 224, 229, 230, 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив стягнути з Товариства 41 092,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року порушено провадження у справі № 910/19223/16. Розгляд даної справи призначено судом на 24 листопада 2016 року та відкладено вирішення питання про забезпечення позову до наступного судового засідання.

Ухвалою суду від 24 листопада 2016 року судом відмовлено у задоволенні клопотання Підприємця про забезпечення позову та відкладено розгляд справи на підставі пунктів 1-3 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) на 15 грудня 2016 року.

У дане судове засідання сторони явку своїх повноважних представників не забезпечили, витребуваних документів не надали, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направили. Водночас позивач у клопотанні від 8 листопада 2016 року просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Відповідно до статті 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 24 жовтня 2016 року та про відкладення розгляду справи від 24 листопада 2016 року надіслані позивачу та відповідачу за адресами, вказаними в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, за змістом вищезазначеної норми сторони завчасно та належним чином були повідомлені про місце, дату та час судових засідань. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

У той же час чергове відкладення розгляду справи призведе до виходу за межі встановленого статтею 69 ГПК України граничного строку розгляду даного спору.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ЕКСПЕРТ ПЛЮС» (далі - ТОВ «АВТО ЕКСПЕРТ ПЛЮС») та Товариством було укладено договір-доручення на надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним шляхом № 6759981.

13 червня 2016 року ТОВ «АВТО ЕКСПЕРТ ПЛЮС» уклало з товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС СОЛЮШН ГРУП» договір перевезення вантажу № 19, згідно з умовами якого останнє передало на перевезення вантаж. Відповідно до заявки місцем та датою завантаження визначено місто Запоріжжя, Україна, 16 червня 2016 року, вивантаження - 21 червня 2016 року Van Houtum, Swalmen, Netherlands. Вартість перевезення становила 41 000,00 грн., які мали бути сплачені безготівковим шляхом після безпретензійного вивантаження.

З метою здійснення вищевказаного перевезення вантажу 14 червня 2016 року між Товариством та Підприємцем було укладено договір міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом № 1406, за умовами якого Підприємець зобов'язався прийняти та доставити наданий Товариством вантаж у місце призначення та передати його вантажоодержувачу, а відповідач - оплатити перевезення вантажу у відповідності до умов даного правочину.

Вказана угода підписана повноважними представниками сторін та скріплена їх печатками. Строк дії даного договору - до 31 грудня 2016 року (пункт 5.1 цього правочину).

Відповідно до пункту 1.4 даної угоди вартість перевезення, а також форма та схема оплати зазначаються в заявці на перевезення, яка є невід'ємною частиною вказаного договору.

Товариство, у свою чергу, зобов'язалось згідно з пунктом 2.2.4 даного правочину сплатити Підприємству вартість перевезення у відповідності до заявки.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2016 року сторонами було складено заявку на перевезення вантажу (міжнародне перевезення) № 14, відповідно до якої 16 червня 2016 року в місті Запоріжжі, Україна, мав бути завантажений вантаж для його перевезення до Нідерландів автомобілем DAF, державний номер НОМЕР_1 із причепом, державний номер НОМЕР_2, з орієнтованою датою вивантаження - 21-22 червня 2016 року в Van Houtum, Swalmen.

Фрахтова вартість за перевезення вантажу склала 1450 євро по курсу НБУ на день митної очистки, яка мала бути сплачена шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Підприємця при отриманні оригіналів документів у строк не більше 7 банківських днів.

На підтвердження виконання умов договору та доставки вантажоодержувачу вказаного вантажу Підприємцем надано до матеріалів справи копію міжнародної товарно-транспортної накладної № 215183 з відмітками фіскальної служби про пересічення кордону 21 червня 2016 року та копію платіжного доручення № 233 від 24 червня 2016 року на суму 41 000,00 грн., які були сплачені ТОВ «БІЗНЕС СОЛЮШН ГРУП» на рахунок ТОВ «АВТО ЕКСПЕРТ ПЛЮС» за дане перевезення вантажу.

У зв'язку з цим, 24 червня 2016 року позивачем відповідно до укладеного з Товариством договору було оформлено акт здачі-приймання виконаних робіт № 52 та рахунок-фактуру на суму 41 092,00 грн., проте відповідач вказаний акт не підписав та рахунок не оплатив.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Із умов укладеного між сторонами договору та заявки слідує, що відповідач мав оплатити надані послуги протягом 7 банківських днів при отриманні оригіналів документів.

У своїй позовній заяві Підприємець зазначив, що вищезазначені оригінали документів були надіслані засобами поштового зв'язку відповідачу та отриманні останнім 21 липня 2016 року. Однак у порушення приписів статей 33-34 ГПК України позивач не надав жодного доказу на підтвердження даного факту.

З метою встановлення дійсних обставин справи ухвалою суду від 24 листопада 2016 року у Підприємця були витребувані докази надсилання відповідачу оригіналів документів, визначених у заявці від 14 червня 2016 року № 14. Водночас Підприємець витребуваних документів не подав та про причини, що унеможливлювали їх надання, суд не повідомив.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження факту настання строку оплати відповідачем наданих послуг, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявленої ним позовної вимоги, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки в позові відмовлено, понесені у справі судові витрати відповідно до вимог статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20 грудня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко