ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2016 р. Справа № 910/18885/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П.А., секретаря

судового засідання ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Дочірнє підприємство "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Григоровича-Барського, 2,м. Київ,03134

до відповідача: Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" вул. Кловський узвіз, 9/1,м. Київ,01021

про стягнення заборгованості в сумі 106235,41грн.

за участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 ( довіреність №18-Л від 10.12.15)-представник;

Від відповідача: ОСОБА_3 ( довіреність б/н від 09.12.15)-провідний юрисконсульт;

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Укравтогаз" Національної аккціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду м. Києва до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості в сумі 106235,41грн. Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.11.2016 р. матеріали справи № 910/18885/16 передано за виключною підсудністю до господарського суду Івано-Франківської області. Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2016року матеріали справи суддя Шкіндер П.А. (згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2016року) прийняв до провадження та призначив розгляд на 08.12.2016року. У судовому засіданні 08.12.2016року присутнім представникам сторін було оголошено перерву до 15.12.2016року.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, просить суд позов задоволити, свої обґрунтування виклав у позовній заяві. Крім того, подав суду пояснення по справі № 1619/22.04.1 від 14.12.2016року з правовим обґрунтуванням заявлених вимог та копіями актів приймання-передачі продукції з січня по серпень 2016року, докази поставки продукції, а саме: копії рахунків - фактур за період з лютого по серпень 2016року

Представник відповідача в судове засідання проти позову заперечує, подав суду відзив на позов № 6107/06-06 від 04.11.2016року (вх.№17807/16 від 08.12.2016року). У відзиві на позов представник відповідача посилається те, що відповідальність у вигляді пені у розмірі 0,1% вартості товару за прострочення грошового зобов'язання та 7 % штрафу договором не передбачена. Крім того, відповідач зазначає, що за приписами підпункту 2.2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» штрафні санкції, передбачені ст.231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Крім того, представник відповідача зазначає, що остаточний розрахунок за отриманий товар здійснюється протягом 2-ох банківських днів після останнього місяця поставки продукції за договором з терміном до 25.01.2016року, а п. 5.8. договору передбачено, що підставою для визначення та проведення фінансових взаєморозрахунків між сторонами за фактично відпущений товар у звітному місяці є підписаний сторонами акт приймання - передачі. Отже, на думку відповідача, прострочка виконання зобов'язань по оплаті коштів позивачу (з 01.01.-01.09.2016року) відсутня, а як наслідок відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій.

Розглянувши матеріали справи, враховуючи вимоги чинного законодавства та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

25 січня 2016 року між Позивачем та Відповідачем (в особі філії «Управління магістральних газопроводів «ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ») укладено Договір № НОМЕР_1, відповідно до якого Постачальник зобов'язується передати у власність ОСОБА_4 Товар (заправка автотранспорту ОСОБА_4 Товаром за допомогою пластикових карток ), а ОСОБА_4 зобов'язується прийняти у власність Товар та оплатити його вартість (ціну) в порядку та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору Постачальник зобов'язувався передати у власність ОСОБА_4 природний, скраплений або в газоподібному стані (стиснений природний газ (метан) (далі - Товар або Пальне), а ОСОБА_4 зобов'язувався прийняти та оплатити його на умовах Договору.

На виконання умов Договору позивачем поставлено товар на загальну суму 3424000,26 грн., а відповідач за поставлене пальне розрахувався в повному обсязі, шляхом перерахуванням грошових коштів на рахунок позивача та направлення йому заяв про припиненням зобов'язань заліком зустрічної однорідної вимоги. Остаточний розрахунок відповідача з позивачем здійснено 31.08.2016року.

Правовідносини між Позивачем та Відповідачем виникли на підставі Договору, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Позивач вказує про те, що несвоєчасне погашення заборгованості відповідача є підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача пені у розмірі 0,1%, 0,01 % та штрафу у розмірі 7 % за прострочення здійсненої оплати, які позивач обраховує з посиланням на ст. 231 ГК України та ст.611 ЦК України.

Відповідно до розділу 6 Договору, оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. ОСОБА_4 здійснює попередню 100% оплату заявленої партії товару згідно заявки покупця. Датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на особовий рахунок покупця.

Відповідач порушення п.6.1. Договору не здійснив оплату за придбаний стиснений природній газ у встановлені строки.

Пунктом 10.2 Договору передбачено, що у разі виникнення заборгованості перед постачальником покупець сплачує, крім суми заборгованості, ще й пеню у розмірі 0,01% але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який нараховується пеня, від загальної суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Оскільки відповідачем порушено умови Договору щодо своєчасної оплати, пеня у розмірі 0,01% за кожен день прострочення оплати складає за розрахунком позивача 5616,60 грн.

Пунктом 10.5 Договору сторони домовились, що три відсотки річних на суму боргу за порушення строку здійснення розрахунків та інфляція на суму боргу не враховуються. Відповідно ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено строки виконання господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного бюджету, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), і яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків казаної вартості.

Оскільки сторони належать до державного сектору економіки, на думку позивача, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача пеню в розмірі 56166,01грн. та штраф в розмірі 44452,80грн. відповідно до вимог ст.231 ГК України.

Із змісту ст. 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов'язки виникають зокрема, з Договору.

Договір про закупівлю № НОМЕР_1 від 25.01.2016року укладений між сторонами в межах чинного законодавства України - є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Причиною виникнення спору зі справи стало питання стосовно наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача ПАТ "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" 143875,48грн. заборгованості за прострочення оплати за договором № НОМЕР_1 від 25.01.2016 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як унормовано у частині першій статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 30.09.2014 у справі № 927/1232/13).

Відповідно до 6.8. договору остаточний розрахунок по договору здійснюється сторонами протягом 2-х (двох) банківських днів після останнього місяця поставки продукції за цим договором. Відповідно до поданих документів відповідач остаточно розрахувався за отриманий товар 31.08.2016року.

В силу положень ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Нормою ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Більше того, як вказує ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Однак, якщо зобов'язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки в тому числі передбачені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України /боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом/.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 546 ЦК України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п.10.2 договору передбачено, що у разі виникнення заборгованості перед постачальником покупець сплачує, крім суми заборгованості, ще й пеню у розмірі0,01% але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який нараховується пеня, від загальної суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Відповідач остаточно розрахувався за отриманий товар 31.08.2016року, отже, відповідно до п. 6.8. Договору пеня, передбачена п.10.2 договору обчислюється з 05.09.2016року по 28.09.2016року (за 23 дні), з урахуванням, що 03.09.2016року - субота, 04.09.2016року - неділя.

Частиною 5 ст. 254 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

На підставі факту неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором № НОМЕР_1 від 25.01.2016 року суд, перевіривши правильність нарахування заявленої до стягнення пені, дійшов висновку, що сума цієї неустойки, за умовами спірних правовідносин сторін та фактичних обставин справи, становить 583,51грн.

Крім вищевказаного, позивач просить суд стягнути з відповідача 56166,01грн. 0,1% пені та 7% штрафу у розмірі 44452,80грн. відповідно до 231 Господарського кодексу України оскільки позивач належить до державного сектору економіки.

Згідно зі ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчинюється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Суд встановлено, що такої міри відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, як стягнення пені за прострочення грошового зобов'язанням розмірі 0,1%, в договорі не встановлено, як і не встановлено способу її нарахування та бази нарахування пені, якою може бути, зокрема, сума невиконаної відповідачем частини зобов'язання, повна ціна договору чи її частина, незалежно від ступеня виконання умов договору, тощо. Договір № НОМЕР_1 від 25.01.2016 року не містить і положення щодо стягнення 7% штрафу.

Щодо посилання позивача на положення ст.231 ГК України суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи з положень ст. 231 ГК України, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, зокрема, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені і штрафу.

Правової позиції щодо застосування вказаних видів відповідальності виключно за порушення не грошового зобов'язання дотримується й Вищий господарський суд України, який в п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 визначив, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013).

Виходячи з приписів чинного законодавства, спірне зобов'язання є грошовим, з огляду на що застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 231 ГК України не є правомірним.

У Договорі № НОМЕР_1 від 25.01.2016 року відсутня домовленість про застосування до відповідача відповідальності за невиконання зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг у вигляді штрафу в розмірі 7% від суми неоплачених послуг та пені в розмірі 0,1%.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 7% штрафу в сумі 44452,80 грн. та 0,1% пені в розмірі 56166,01грн. є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо заперечень відповідача, що підставою для визначення та проведення фінансових взаєморозрахунків між сторонами за фактично відпущений товар у звітному місяці є підписаний сторонами акт приймання- передачі, суд зазначає наступне.

Зі змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та з урахуванням приписів ч. 1 ст. 530 і ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, суд не вбачає підстав, які б певним чином заважали або впливали на виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості газу-метану у строк, встановлений п. 6.1 договору, а ненадання постачальником рахунків-фактур для здійснення попередньої оплати, не може свідчити про відсутність у нього права вимоги щодо виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, а саме до стягнення належить 583,51грн. пені, що передбачена п.10.2 договору № НОМЕР_1 від 25.01.2016 року, в частині стягнення 56166,01грн. пені у розмірі 0,1% та 44452,80грн. 7% штрафу передбачених ст. 231 ГК України слід відмовити.

Судові витрати відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу слід покласти на сторони пропорційно задоволених судом вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 11, 204, 509, 525, 526, 530, 599, 611, 626-, 629, 655 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 193, ст. 231 Господарського кодексу України ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної аккціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Григоровича-Барського, 2,м. Київ,03134 до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" вул. Кловський узвіз, 9/1,м. Київ,01021 про стягнення заборгованості в сумі106235,41грн. заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариство "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Кловський узвіз, 9/1,м. Київ,01021, ) на користь Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", ( вул. Григоровича-Барського, 2,м. Київ,03134, )-583,51грн. ( п"ятсот вісімдесят три грн. 51коп.) заборгованості та 876,44грн. (вісімсот сімдесят шість грн.44коп.) судового збору.

Наказ видати після набранням законної сили.

В частині стягнення з Публічного акціонерного товариство "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 56166,01грн. пені та 44452,80грн. 7% штрафу - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.12.16

СУДДЯ ШКІНДЕР П.А.