КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2016 р. Справа№ 910/32920/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Разіної Т.І.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін: від позивача - Клєстов С.Ю.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства закритого типу «Консул»

на рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016р.

у справі № 910/32920/15 (суддя - Літвінова М.Є.)

за позовом акціонерного товариства закритого типу «Консул»

до публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про визнання додаткової угоди та додатків до неї недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.06.2016р., новий розгляд, у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, акціонерне товариство закритого типу «Консул» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016р. у справі №910/32920/15 та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2016р. апеляційну скаргу акціонерного товариства закритого типу «Консул» на рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016р. у справі №910/32920/15 прийнято до провадження.

Позивачем надані письмові додаткові пояснення.

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» своїх представників в судове засідання не направило, про причини неявки суд не повідомило.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

За таких обставин, справа розглядається за відсутності представників відповідача, який належним чином повідомлений.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

28.12.2005р. між акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», правонаступником якого є ПАТ «Київенерго», (постачальник електричної енергії) та акціонерного товариства закритого типу «Консул» був укладений договір про постачання електричної енергії №50302, за умовами якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами./а.с. 28, т.1/.

27.12.2013р. між сторонами було укладено додаткову угоду до договору, якою договір було викладено в новій редакції згідно з додатком 1 до цієї угоди. /а.с. 32, т.1/.

Пунктом 2 вказаної Додаткової угоди сторонами погоджено, що додатки до договору зазначені у п. 9.1. та укладені сторонами до момент укладення цієї угоди є чинними на весь період дії договору та є його невід'ємними частинами.

Як встановлено судом, ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2010р. було порушено провадження по справі №50/624-б про банкрутством АТЗТ «Консул».

Постановою господарського суду міста Києва по справі №50/624-б від 11.02.2011р. АТЗТ «Консул» визнано банкрутом, ліквідатором товариства призначено Капелюшного Ігоря Вікторовича.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.03.2013р. призначено ліквідатором акціонерного товариства закритого типу «Консул» арбітражного керуючого Коноплю Андрія Михайловича.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в ред. від 01.01.2011р.) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, про що робиться запис у його трудовій книжці, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не було зроблено раніше.

Відповідно до ст. 25 зазначеного Закону ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що додаткова угода від 27.12.2013р. зі сторони АТЗТ «Консул» підписана не уповноваженою особою, оскільки з моменту призначення ліквідатора банкрута, повноваження керівника припиняються.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснювалась оплата за спожиту електричну енергію, здавались акти про використану активну/реактивну електричну енергію за січень-липень 2014р., вересень 2014р., жовтень 2014р., підписувались акти надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії за серпень 2014р., липень 2014р., травень 2014р., акти прийняття-передавання товарної продукції за червень 2014р., травень 2014р., липень 2014р., серпень 2014р.

Також матеріали справи містять банківські картки за період з 01.12.2013р. по 01.02.2016р.

Відповідно до ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи. Постанова касаційної інстанції не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав на те, що судами не було мотивовано, чому наявні у матеріалах справи акти, підписані арбітражним керуючим, є належним та допустимим доказом схвалення спірної додаткової угоди від 27.12.2013р. з додатками та те, що арбітражний керуючий був обізнаний про викладення договору №50302 у новій редакції.

Додатковою угодою від 27.12.2013р. було викладено договір №50302 про постачання електричної енергії у новій редакції, при цьому реквізити договору не змінилися, а тому посилання в актах про використану активну/реактивну електричну енергію, актах надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії та актах прийняття-передавання товарної продукції саме на договір №50302, а не на додаткову угоду, є правомірним.

Надані акти та оплата за надані послуги свідчать про наступне схвалення додаткової угоди від 27.12.2013р.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що на протязі двох років відповідач належним чином поставляв, а позивач приймав та сплачував послуги з надання електричної енергії, на підставі договору в редакції додаткової угоди. Позивач знав про існування укладеної між сторонами додаткової угоди від 27.12.2013р. до договору, та не заперечував проти її існування, що свідчить про наступне схвалення позивачем. Дослідивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що господарським судом міста Києва правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі Київським апеляційним господарським судом до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016р. у справі №910/32920/15.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016р. у справі №910/32920/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/32920/15 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді Т.І. Разіна

О.В. Тищенко