РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016Справа №910/21882/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К.», м. Донецьк»
доПублічного акціонерного товариства «Сбербанк»
провизнання частково недійсними договорів
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Лавринович В.О.
від відповідача:Киричук Р.П.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Кондитерська фабрика «А.В.К.», м. Донецьк» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (надалі - «Банк») про визнання частково недійсними договорів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункт 9.5 укладених між сторонами договору застави від 27.09.2011 р. та договору застави від 14.09.2012 р. в редакції договорів про внесення змін від 24.10.2013 р. є недійсним, оскільки під час укладення таких пунктів договорів посадова особа позивача діяла з перевищенням наданих їй повноважень, а зміст і форма третейського застереження, яке міститься у вказаних пунктах, не відповідає положенням Закону України «Про третейські суди».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 19.12.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, на виконання вимогу ували суду надав заперечення на позовну заяву, в яких вказував на відсутність факту перевищення повноважень особою, яка від імені позивача підписала оскаржувані договори, а також на те, що укладені між сторонами третейські угоди повністю відповідають вимогам чинного законодавства України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2009 р. між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Банк, та Закритим акціонерним товариством «АВК», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «АВК» (позичальник) був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 04-В/09/22/ЮО, згідно з умовами якого банк зобов'язувався відкрити позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та надати грошові кошти (кредит), а позичальник зобов'язувався вказані грошові кошти повернути та сплатити проценти за користування ними.

Додатковим договором №8 від 27.09.2011 р. сторони виклали договір про відкриття кредитної лінії № 04-В/09/22/ЮО в новій редакції.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27.09.2011 р. між Акціонерним товариством «Кондитерська фабрика «А.В.К.», м. Донецьк» (після зміни організаційно-правової форми - Товариство) (заставодавець) та Банком (заставодержатель) був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. за реєстровим №3313 (надалі - «Договір застави 1»).

Також 14.09.2012 р. між Товариством та Банком був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. за реєстровим №2780 (надалі - «Договір застави 2»).

24.10.2013 р. між сторонами укладено договори про внесення змін до Договорів застави, яким сторонами були викладені деякі пункти таких договорів в нових редакціях.

Зокрема, в п. 3 договорів про внесення змін від 24.10.2013 р. сторони домовились викласти п. 9.5 Договорів застави в наступній редакції: « 9.5 Усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду htpp://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду htpp://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору».

Спір у справі виник у зв'язку з оспорюванням позивачем дійсності пунктів 9.5 Договорів застави в редакції договорів про внесення змін від 24.10.2013 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою для недійсності третейських угод, що містять п. 9.5 Договорів застави, позивач вказує на те, що такі угоди укладені від імені Товариства особою з перевищенням наданих їй повноважень.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про господарські товариства» управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада товариства, - голова та члени ради наглядової ради товариства.

За змістом ч. 1 ст. 58 Закону України «Про акціонерні товариства» виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 88, ч. 2 ст. 184 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про господарські товариства» установчі документи (статут) повинні містити відомості, зокрема, про склад та компетенцію органів управління товариства.

Відповідно до п. 14.2.16 Статуту Товариства, затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів товариства від 30.04.2012 р., генеральний директор вчиняє від імені товариства усі правочини, укладає та підписує від імені товариства угоди та договори з юридичними та фізичними особами резидентами та нерезидентами та забезпечує їх виконання. Значні правочини та правочини щодо вчинення яких є заінтересованість, генеральний директор товариства має право вчиняти за наявності попереднього рішення відповідного органу товариства про вчинення такого правочину, наданого згідно цього статуту та чинного законодавства.

22.10.2013 р. проведено позачергові загальні збори акціонерів Товариства, за результатами яких прийнято рішення по питанню 4 порядку денного: надати згоду на внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 04-В-09/22/ЮО, укладеного ПАТ «АВК» з відповідачем 15.10.2009 р., а саме: змінити строк траншу за лімітом 2, збільшивши його до 365 днів; змінити графік погашення, а саме: в останні 30 місяців кредитування, починаючи з квітня 2014 по серпень 2016, погашати щомісячно рівними частинами в сумі по 1 666 666,00 USD, останній платіж в сумі 11 666 686,00 USD погасити до 14.09.2016; в день внесення відповідних змін сплатити комісію за перегляд умов кредитування у розмірі 0,25% від суми 9 999 996,00 дол. США; по питанню 5 порядку денного: уповноважити директора Сальченка С.О. на укладення та підписання від імені Товариства договорів про внесення змін до Договорів застави та інших пов'язаних з ними договорів і документів тощо, а також визначити усі інші істотні умови договорів про внесення змін, що не обговорені в питанні 4 порядку денного.

Позивач вважає, що вказаним рішенням загальних зборів учасників Товариства генерального директора було уповноважено підписати виключно договори про внесення змін до вже існуючих договорів забезпечення або інших пов'язаних договорів, а третейської угоди між сторонами на той момент ще не існувало, і третейська угода не є істотною умовою договорів застави, а є окремим правочином щодо якого законом передбачено особливості форми.

При цьому, позивач вказує на те, що третейська угода є значним правочином, а відтак для її укладення генеральному директору Товариства необхідно було отримати згоду загальних зборів такого товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради.

Аналогічні положення були закріплені в п.п. 16.1 - 16.3 Статуту Товариства.

В той же час, відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейською угодою є угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

З огляду на викладене, укладення між сторонами третейської угоди надає таким особам правову можливість звертатись до третейського суду. Для такого звернення необхідна наявність волі обох сторін, тобто наявність угоди про передачу саме даного спору на розгляд третейського суду.

Відтак, третейська угода не може вважатися значним правочином в розумінні приписів ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства», оскільки за своєю юридичною природою не є правочином щодо розпорядження майном товариства, а лише засвідчує волю такого товариства передати спір, який виник між сторонами конкретного договору, передати на розгляд третейського суду.

Таким чином, порядок укладення значних правочинів, передбачений положеннями ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та п.п. 16.1 - 16.3 Статуту Товариства, не повинен був застосовуватися під час укладення генеральним директором оскаржуваних угод.

Більш того, позивачем не наведено суду жодної норми законодавства або пункту статуту Товариства, положення яких вимагають обов'язкового отримання генеральним директором попередньої згоди будь-якого іншого органу товариства-позивача на укладення третейської угоди.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку щодо наявності у генерального директора Товариства обсягу повноважень, необхідного для укладення договорів про внесення змін від 24.10.2013 р. до Договорів застави, зокрема, в частині погодження третейського застереження.

Щодо невідповідності форми третейського застереження вимогам Закону України «Про третейські суди» необхідно відзначити наступне.

Позивач вказує, що умова третейського застереження щодо одноособового розгляду спору суддею, призначеним головою обраного третейського суду з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду, не відповідає вимогам ст. 17 Закону України «Про третейські суди», оскільки вказаною статтею передбачена також можливість здійснення розгляду спору колегіально, а можливість формування складу третейського суду сторонами передбачена для вирішення конкретного спору (суди ad hoc). Крім того позивач вважає, третейське застереження містить універсальну необмежену умову про підвідомчість усіх спорів, пов'язаних із договором застави, третейському суду, що суперечить положенням ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а регламент, який є істотною умовою третейських угод, втратив свою чинність у зв'язку з внесенням змін до нього після укладення спірних договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до ч. ч. 4, 5, 9 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Згідно з ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Умовами спірного третейського застереженням передбачено, що регламент постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

Суд відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. При цьому, такі дефекти мають бути наявні саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відтак, будь-які зміни, що протягом дії Договорів застави в частині оскаржуваних третейських угод вносилися до регламенту постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» не є підставою для визнання недійсними таких третейських угод, оскільки на момент укладення вони відповідали приписам Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про третейські суди» формування складу третейського суду в постійно діючому третейському суді здійснюється в порядку, встановленому регламентом третейського суду.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 14 регламенту постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» формування складу третейського суду в Третейському суді здійснюється в порядку встановленому цим регламентом або третейською угодою (третейським застереженням). Якщо інше не передбачено третейською угодою справа розглядається третейським суддею одноособово.

Будь-яку справу, що відноситься до підсудності Третейського суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів. Рішення про колегіальний розгляд справи приймається головою Третейського суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що третейські застереження, викладені у п. 9.5 Договорів застави в редакції п. 3 договорів про внесення змін від 24.10.2013 р., не суперечать вимогам ст. 17 Закону України «Про третейські суди», а умова щодо одноособового розгляду спору суддею, призначеним головою обраного третейського суду, не є умовою щодо формування складу третейського суду сторонами.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 12.12.2016 р. у справі № 910/10260/16.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено невідповідності спірних положень Договорів застави в редакції договорів про внесення змін від 24.10.2013 р. нормам чинного законодавства України.

Як вбачається із абзацу 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена особою, якщо вона доведе порушення її прав вчиненням такого правочину.

Тобто, заявлення відповідного позову про недійсність правочину має бути зумовлене порушенням прав та законних інтересів особи внаслідок вчинення даного правочину.

Суд відзначає, що Товариством не доведено належними та допустимими в розумінні положень ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами порушення його законних прав та інтересів внаслідок укладення між відповідачами спірних пунктів Договорів застави.

З огляду на викладене, оспорювані положення Договорів застави були укладені між сторонами на правомірних правових підставах, згідно вимог діючого на час їх укладення законодавства щодо укладення договорів, вони не суперечили умовам господарської діяльності сторін та держави, не порушували їх прав, жодна з сторін не зазнала ніякої шкоди з вини контрагента, спірні пункти договорів були направлені на виникнення правових наслідків, що не суперечили цілям їх діяльності, а отже п. 9.5 Договорів застави в редакції договорів про внесення змін від 24.10.2013 р. не можуть бути визнані судом недійсними з визначених позивачем правових підстав.

За таких обставин, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «А.В.К.», м. Донецьк» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.12.2016 р.

Суддя В.П. Босий