ГОСПОДАРСЬКИЙ С У Д
Кіровоградської області
УХВАЛА

22 грудня 2016 року № 912/487/15-г

Господарський суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Вавренюк Л.С., суддів Наливайко Є.М. та Тимошевської В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" від 09.12.2016 р. № 02/12-1201 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі № 912/487/15-г

за позовом: публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі"

про стягнення 628 886,70 грн.,

представники:

від стягувача - участі не брали;

від боржника (заявника) - участі не брали,

встановив: рішенням господарського суду Кіровоградської області від 21.12.2015 р. у справі № 912/487/15-г позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" на користь позивача 29820,57 грн. втрат від інфляційних процесів, 27030,98 грн. трьох процентів річних, 40985,00 грн. пені, а також 2776,44 грн. витрат зі сплати судового збору; у задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.05.2016 р. рішення господарського суду Кіровоградської області від 21.12.2015 р. у даній справі залишено без змін.

04.07.2016 р. на виконання рішення господарського суду від 21.12.2015 р. у справі № 912/487/15-г видано відповідний наказ.

12.12.2016 р. на адресу суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднанні мережі" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою господарського суду від 14.12.2016 р. заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" призначено до розгляду у судовому засіданні 22.12.2016 р., зобов'язано стягувача подати до суду письмові доводи по суті поданої боржником заяви, а також докази на їх підтвердження.

У судовому засіданні 22.12.2016 р. представники сторін участі не брали, що в силу вимог ст. 117 Господарського процесуального кодексу України, не є перешкодою для розгляду заяви.

Обґрунтовуючи подану заяву заявник зазначає, що загальними зборами учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі", що було оформлене протоколом від 28.09.2016 р. № 16, було прийнято рішення про припинення товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" шляхом ліквідації та призначено ліквідатора боржника ОСОБА_1.

04.10.2016 р. державним виконавцем Інгулецького відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГРУЮ у Дніпропетровській області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 520321 з примусового виконання наказу Господарського суду Кіровоградської області від 04.07.2016 р. № 912/487/15-г, у зв'язку з ліквідацією товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" та направлено зазначений виконавчий документ для його подальшого виконання ліквідатору товариства.

30.11.2016 р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 р. № 1730-VIII (далі - Закон), згідно з ч. 3 ст. 7 якого на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки, стверджує заявник, у товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" станом на день прийняття Господарським судом Кіровоградської області рішення у даній справі від 21.12.2015 р. була відсутня заборгованість за спожитий газ, поставлений за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. № 13-2817-ТЕ-18, а тому положення ч. 3 ст. 7 Закону розповсюджуються на пеню, інфляційні нарахування та 3% річних, які були стягнуті з боржника на підставі вищезазначеного судового рішення, і тому вони підлягають списанню.

Зважаючи на те, що стягнення за наказом від 04.07.2016 р. № 912/487/15-г не відбулося, то за доводами боржника, даний наказ підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" трат від інфляції у розмірі 29 820,57 грн., 3% річних у розмірі 27 030,98 грн., пені в розмірі 40 985,00 грн., а в іншій частині щодо стягнення витрат зі сплати судового збору в сумі 2 776.44 грн. - залишається чинним і дані вимоги відповідно до положень ч. 1 ст. 112 Цивільного кодексу України будуть включені ліквідатором до четвертої черги задоволення вимог кредиторів боржника та задоволені в порядку, передбаченому ст. 112 Цивільного кодексу України.

22.12.2016 р. на електронну адресу господарського суду надійшли заперечення публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, у відповідності до яких стягувач зазначає, що Законом встановлено відповідний порядок проведення процедури врегулювання заборгованості, який станом на сьогоднішній день не затверджено.

Зазначені обставини, на думку стягувача, виключають застосування норм Закону до вказаних правовідносин.

На підставі викладеного, стягувач зазначає про наявність спору між стягувачем та боржником про право останнього на припинення зобов'язань за виконавчим документом господарського суду, що, в свою чергу, виключає можливість застосування до вказаних правовідносин положень ч. 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України.

Розглядаючи по суті подану боржником заяву, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону, процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Статтею 3 Закону врегульовано порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості та, зокрема, зазначено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються:

- копії установчих документів;

- копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності;

- копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 1 липня 2016 року (розрахункова дата) та за останній звітний період;

- довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період;

- копії актів звіряння взаєморозрахунків;

- розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню).

Відповідальність за повноту та достовірність даних, наведених у поданих документах, несуть учасники процедури врегулювання заборгованості.

Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу.

Підприємство (організація) вважається виключеним з реєстру з наступного дня після прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, рішення про виключення такого підприємства з реєстру та внесення відповідного запису до реєстру.

Порядок ведення та користування реєстром затверджується Кабінетом Міністрів України.

При цьому, як зазначено у п. 1 ст. 1 Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Таким чином, з системного аналізу зазначених норм Закону вбачається, що учасниками процедури врегулювання заборгованості є виключно ті теплопостачальні та теплогенеруючі організації і підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, які включені до реєстру, а отже, подали до відповідного центрального органу виконавчої влади заяву та документи, згідно визначеного Законом переліку та щодо яких органом центральної виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, прийнято рішення про включення до реєстру.

Проте, всупереч вимогам ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України, заявником не надано до суду доказів участі у процедурі врегулювання заборгованості у визначеному Законом порядку, та, відповідно, не надано доказів включення підприємства боржника до реєстру.

Таким чином, у господарського суду відсутні підстави вважати боржника учасником процедури врегулювання заборгованості перед стягувачем як постачальником природного газу, тоді як неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування та проценти річних за умовами Закону підлягають списанню лише за умови виконання вимог Закону щодо участі у процедурі врегулювання заборгованості.

При цьому, оскільки стягувач заперечив право боржника на припинення зобов'язання щодо сплати пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, слід дійти висновку, що між сторонами виник відповідний спір.

Про наявність між сторонами спору про право боржника на припинення зобов'язань за наказом господарського суду зазначає і стягувач у своїх письмових запереченнях.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом зазначених норм, права або інтереси особи підлягають судовому захисту у разі їх порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Положеннями ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання, зокрема, визнання права та припинення правовідношення.

Згідно зі ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Позов про визнання права, зокрема, на списання заборгованості, набутого за Законом, або ж про припинення правовідношення, в якому заявник виступає боржником, що зобов'язаний сплатити пеню, інфляційні та річні за неналежне виконання зобов'язання, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою. Тобто метою подання таких позовів є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права, запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню, встановлення правових підстав, з якими законодавчі приписи або дії осіб пов'язують припинення правовідношення, що, в свою чергу, в разі задоволення таких вимог буде засвідчувати наявність або відсутність обов'язків в особи або їх припинення, визнання особи такою, що має або втратила право, тощо.

Відтак, за змістом наведених законодавчих приписів, права особи, які не визнаються або оспорюються, у вказаних вище способах їх захисту (визнання права та припинення правовідношення), захищаються судами в порядку позовного провадження, процедура якого визначена розділами І-ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 09.08.2016 р. № 912/3128/14.

Відповідно до ч. 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Як роз'яснено у пп.пп. 3.1, 3.3 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" (із змінами і доповненнями), частина четверта статті 117 ГПК України містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті, які слід розглядати за правилами ГПК України у межах вже розглянутої справи, у разі: якщо його видано помилково; якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

З огляду на викладене, з урахуванням імперативних приписів ст. 124 Конституції України та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, норма ч. 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України визначає можливість припинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, лише внаслідок наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення, втім не встановлює процесуального механізму вирішення судом спору про право на цій стадії господарського процесу.

Таким чином, обставини, на підставі яких господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню, мають бути безспірними та безпосередньо засвідчувати факт припинення зобов'язань боржника, адже в іншому випадку між сторонами з цього приводу виникає спір про право, який не можливо вирішити лише шляхом застосування процесуальної норми.

Зважаючи на викладене, оскільки стягувачем за наказом не визнається право боржника, яке останній вважає набутим на підставі приписів Закону на списання в односторонньому порядку пені, інфляційних втрат та 3% річних, а зобов'язання з їх оплати за наказом припиненим, між сторонами існує спір про відповідне право, який до його вирішення в загальному порядку та встановлення судом обставин наявності/відсутності вказаного права, позбавляє господарський суд підстав для застосування у даному випадку приписів ч. 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України до судового наказу.

За встановлених у даній справі обставин, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви боржника про визнання наказу господарського суду таким, що не підлягає виконанню.

Отже, в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 86, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Долинські об'єднані мережі" від 09.12.2016 р. № 02/12-1201 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі № 912/487/15-г відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Копію ухвали направити

стягувачу за адресою: 01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6;

боржнику за адресою: 50044, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, Військове містечко-33, буд. 12.

Головуючий суддя Л.С. Вавренюк

Суддя Є.М. Наливайко

Суддя В.В. Тимошевська