ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2016 р. Справа №917/463/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - Підвисоцького А.О., за довіреністю №288 від 28.04.2016р.,

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю від 16.01.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області (вх.№2772П/1-41 від 17.10.2016р.) на рішення господарського суду Полтавської області від 01.06.2016р. у справі №917/463/16,

за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області, м. Кременчук,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Кременчук,

про знесення самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИЛА:

Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованого комплексу торгових павільйонів на території ринку по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці, посилаючись на те, що будівництво комплексу торгових павільйонів здійснене на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.06.2016р. у справі №917/463/16 (суддя Кульбако М.М.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 01.06.2016р. по справі №917/463/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції по справі, позивач зазначає, що орендар, всупереч вимогам договору оренди землі фактично використовував земельну ділянку не за цільовим призначенням, встановленим при передачі земельної ділянки в оренду, а для будівництва комплексу торгових павільйонів, чим порушив вимоги чинного законодавства. Також, апелянт зазначає, що, враховуючи те, що ОСОБА_3 пропустила, встановлений законом дворічний термін, розпочала будівельні роботи після встановленого законом часу, та із заявою про поновлення дозволу не зверталась, то комплекс торгових павільйонів збудований без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, що свідчить проте, що будівництво є самочинним. Отже, здійснення відповідачем самочинного будівництва на переданій в оренду земельній ділянці, порушує права Кременчуцької міської ради Полтавської області, як власника земельної ділянки, а захист такого права можливий шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна відповідачем (або за його рахунок) з приведенням земельної ділянки в попередній, придатний для використання стан.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.10.2016р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 28.11.2016р.; клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено; відстрочено Кременчуцькій міській раді Полтавської області сплату судового збору до 28.11.2016р.; зобов'язано позивача надати до 28.11.2016р. докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у встановлених порядку і розмірі та докази зарахування суми судового збору до Державного бюджету України.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№11811 від 24.11.2016р.), в якому просить апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

В обґрунтування своєї позиції по справі, відповідач зазначає, що рішення Кременчуцького міськвиконкому №665 від 06.07.2007р. про дозвіл ФОП ОСОБА_3 на будівництво спірного об'єкту, а також термін дії архітектурно-планувального завдання №21 від 13.02.2008р. були, згідно вимог Закону, автоматично продовжені до 14.10.2010р., а тому дозвіл на виконання будівельних робіт інспекцією ДАБК №84 Г-09 був виданий ФОП ОСОБА_3 16.09.2009р. цілком на законних підставах. Крім того, відповідач, зокрема, зауважує, що ані за цільовим призначенням земельних ділянок, ані за видами їх використання такий вид (або підрозділ виду) цільового призначення як "для експлуатації та обслуговування малої архітектурної форми - комплексу торговельних павільйонів для реалізації промислових товарів" - взагалі відсутній та законодавством не визначений.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2016р. клопотання позивача про відкладення розгляду справи задоволено. Розгляд справи відкладено на 19.12.2016р. Відстрочено Кременчуцькій міській раді Полтавської області сплату судового збору до 19.12.2016р. Зобов'язано позивача надати до 19.12.2016р. докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у встановлених порядку і розмірі та докази зарахування суми судового збору до Державного бюджету України.

19.12.2016р. від апелянта надійшло клопотання (вх.№12798 від 19.12.2016р.), про відкладення розгляду справи. Відповідне обґрунтовано тим, що Кременчуцькою міською радою Полтавської області при опрацюванні документів було виявлено недостовірність відомостей в декларації про готовність об'єкта до експлуатації "Будівництво комплексу торгівельних павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці, Полтавської області" зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області №ПТ 1 від 29.03.2012р. Наразі позивачем направлена вимога про скасування вказаної декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Однак, наразі результати перевірки до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ще не надійшли.

В судове засідання з'явились представники сторін.

Представник позивача підтримав, надане ним через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши вимоги позивача про відкладення розгляду справи з викладених обставин, колегія суддів зазначає наступне.

По-перше, відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. З поданого позивачем клопотання вбачається, що питання про проведення перевірки декларації про готовність об'єкта до експлуатації було ініційовано 31.10.2016р. Вказані обставини не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Також, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції у відповідності до приписів частини 3 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, створено учасникам процесу необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Процесуальна поведінка позивача не узгоджується з приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України, частиною 2 якої встановлено обов'язок сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до частини 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, строки, встановлені апеляційній інстанції для розгляду апеляційної скарги на рішення суду вже вичерпані.

Таким чином, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду представник позивача підтримав вимоги своєї скарги, просив задовольнити її, рішення суду скасувати. Представник відповідача проти вимог скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що будівництво комплексу торгових павільйонів на території ринку по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці є самочинним, оскільки здійснене без належного дозволу на будівництво та на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Стверджує, що дозвіл на виконання будівельних робіт №84Г-09 відповідачу було видано Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області 16.09.2009 р., тобто, після закінчення строку дії дозволу на будівництво наданого рішенням виконавчого комітету міської ради від 06.07.2007р., який сплив 06.07.2009р. Таким чином, ОСОБА_3 пропустила встановлений законом дворічний термін та розпочала будівельні роботи після встановленого законом часу, із заявою про поновлення дозволу не зверталася, а відтак, комплекс торгових павільйонів збудований без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд вказав, ФОП ОСОБА_3, розпочала будівництво торгових павільйонів під час дії договору оренди земельної ділянки від 27.12.2005р., на підставі дозвільних документів, які були їй видані відповідно до чинного на той час законодавства, а отже не можна вважати, що об'єкт з назвою "Будівництво комплексу торгівельних павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці Полтавської області" є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 Цивільного кодексу України особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 Цивільного кодексу України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 Цивільного кодексу України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У той самий час, частиною другою статті 386 Цивільного кодексу України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності.

Таким чином, виходячи зі змісту частини другої статті 386 Цивільного кодексу України, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідні правові висновки викладені в постанові Верховного суду України від 19.11.2014р. у справі №6-180цс14.

Так, вивченням матеріалів справи встановлено, 22.12.2005р. Кременчуцькою міською радою Полтавської області прийнято рішення "Про передачу суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_3 в оренду до 01.10.2010р. земельної ділянки для експлуатації та обслуговування стаціонарних малих архітектурних форм - комплексу торговельних павільйонів для реалізації промислових товарів по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці", відповідно до якого передано суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_3 в оренду до 01.10.2010р. земельну ділянку загальною площею 1027 кв.м.

На підставі вказаного рішення 26.12.2005р. між Кременчуцькою міською радою (орендодавець) та суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1).

Відповідно до вказаного договору цільове призначення земельної ділянки загальною площею 0,1027 га (кадастровий НОМЕР_1) - експлуатація та обслуговування стаціонарних малих архітектурних форм - комплексу торговельних павільйонів для реалізації промислових товарів по АДРЕСА_1.

24.05.2007р. ФОП ОСОБА_3 звернулась до Кременчуцької міської ради з заявою про надання дозволу на будівництво комплексу торгових павільйонів замість зазначених вище стаціонарних малих архітектурних форм.

06.07.2007р. Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області прийнято рішення №665 "Про дозвіл фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 на будівництво комплексу торгових павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці".

Даним рішенням виконком Кременчуцької міської ради дозволив ФОП ОСОБА_3 будівництво зазначених вище торгових павільйонів, пунктом 2 цього рішення зобов'язав ФОП ОСОБА_3 виконати проект на підставі архітектурно-планувального завдання, затвердженого управлінням містобудування та архітектури міськвиконкому, технічних умов інженерних служб і висновків органів державного нагляду, погодити проект у встановленому порядку, оформити дозвіл на виконання будівельних робіт та ввести об'єкт в експлуатацію.

Колегія суддів зазначає, що вказане рішення є дійсним, докази його скасування в матеріалах справи відсутні.

13.02.2008р. Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради видало ФОП ОСОБА_3 архітектурно-планувальне завдання №21 на проектування нового будівництва об'єкта архітектури - комплексу торгових павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_1.

Відповідно до виданого архітектурно-планувального завдання ПП "Фірма Влан" розробила робочий проект "Комплекс торговельних павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_1 в м. Кременчуці".

04.03.2009р. вказаний проект був погоджений управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, про що видано Погодження №66, згідно якого робочий проект відповідає вимогам архітектурно-планувального завдання та рекомендований до затвердження.

30.06.2009р. Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області було видано висновок №16/27.05.09-044 державної екологічної експертизи щодо робочого проекту.

15.05.2009р. заступником міського голови була погоджена заява ФОП ОСОБА_3 про наміри щодо будівництва дахової котельні комплексу торгових павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм.

16.09.2009р. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області видала ФОП ОСОБА_3 дозвіл на виконання будівельних робіт №847Г-09, згідно якого було дозволено виконання будівельних робіт з будівництва комплексу торгових павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_1.

28.09.2010р. Кременчуцька міська рада Полтавської області прийняла рішення "Про поновлення договорів оренди земельних ділянок", яким було поновлено з 01.10.2010р. строком на п'ять років договір оренди землі, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договір оренди землі 27.12.2005р. №79 укладений між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, на підставі якого у користуванні перебувала земельна ділянка площею 1027 кв. м. експлуатація та обслуговування стаціонарних малих архітектурних форм - комплексу торговельних павільйонів для реалізації промислових товарів по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та відповідачем було укладено договір оренди землі від 24.12.2010р.

Згідно вказаного договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1027 кв.м., в тому числі по угіддях: графа 42 - землі комерційного та іншого використання - 1027 кв.м. (п. 2 договору)

Відповідно до п. 3 договору оренди на земельній ділянці розташовані стаціонарні малі архітектурні форми - комплекс торговельних павільйонів для реалізації промислових товарів.

Договір укладено строком на 5 років (п. 8 Договору).д

Відповідно до п. 16 договору цільове призначення земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування стаціонарних малих архітектурних форм - комплексу торговельних павільйонів для реалізації промислових товарів по АДРЕСА_1.

29.03.2012р. за №ПТ 1 в Інспекції ДАБК у Полтавській області зареєстровано декларацію про готовність об'єкту до експлуатації "Будівництво комплексу торгівельних павільйонів замість стаціонарних малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_1, в м. Кременчуці, Полтавської обл.".

При цьому колегія суддів зауважує, що станом на момент розгляду судом першої інстанції справи №917/463/16 та прийняття оскаржуваного рішення вказана декларація про готовність об'єкту до експлуатації є чинною.

27.11.2012р. на засіданні XXVI сесії Кременчуцької міської ради VІ скликання було прийняте рішення "Про розірвання договорів оренди землі".

Відповідно до пункту 1 цього рішення, Кременчуцька міська рада вирішила розірвати з 27.11.2012р. в односторонньому порядку договір оренди землі, укладений 24.12.2010р. між Кременчуцькою міською радою та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, на підставі якого у користуванні фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 перебувала земельна ділянка (кадастровий НОМЕР_1) площею 1027 кв.м. для експлуатації та обслуговування стаціонарних малих архітектурних форм - комплексу торговельних павільйонів для реалізації промислових товарів по АДРЕСА_1 в м. Кременчук.

Пунктом 3 цього рішення ФОП ОСОБА_3 було зобов'язано до 30.11.2012р. повернути земельну ділянку Кременчуцькій міській раді Полтавської області у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому вона земельну ділянку в оренду одержала.

З матеріалів справ вбачається, що у грудні 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до господарського суду Полтавської області з позовною заявою про визнання відповідного рішення Кременчуцької міської ради частково недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання права користування.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.03.2013р. за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Кременчуцької міської ради по справі №18/2459/12 більшість позовних вимог була задоволена.

Вказане рішення залишено в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.05.2013р. та постановою Вищого господарського суду України від 01.07.2013р.

Даним рішенням окрім іншого було встановлено, що ФОП ОСОБА_3 розпочала будівництво торгових павільйонів ще до укладання договору оренди земельної ділянки від 24.12.2010р. та на підставі дозвільних документів, які були їй видані уповноваженими органами до укладання вказаного договору, та відповідно до вимог чинного законодавства.

Також, колегія звертає увагу й на те, що в рішенні господарського суду Полтавської області від 14.03.2013р. за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Кременчуцької міської ради по справі №18/2459/12 встановлено, що виконавчий комітет Кременчуцької міської ради вирішував питання щодо надання дозволів на спорудження об'єктів містобудування, та реалізував ці повноваження зокрема, шляхом прийняття рішення від 06.07.2007р. №665 про дозвіл ФОП ОСОБА_3 на будівництво торгових павільйонів з посиланням на п.п. 9 п. а ч. І cтатті 31 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Згідно з частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заперечення позивача, викладені ним в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки обставин, вже встановлених господарським судом в рішенні господарського суду Полтавської області від 14.03.2013р. у справі №18/2459/12, яке набрало законної сили, що є недопустимим, враховуючи норми статті 35 Господарського процесуального кодексу України та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" зазначено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, колегія суддів зазначає, що з огляду на викладені та встановлені обставини, відповідач мав відповідні дозволи на будівництво.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно оцінені обставини справи, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що апелянт мав сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у даній справі в розмірі 1515,80 грн.

Так, в ухвалі Харківського апеляційного господарського суду від 20.10.2016р. апелянту було роз'яснено щодо порядку та розміру судового збору, що підлягає сплаті по даній справі, а також зобов'язано надати до суду належні та допустимі докази в підтвердження сплати судового збору по справі у встановленому порядку і розмірі відповідно до Закону України "Про судовий збір", з урахуванням змін до нього, які набрали чинності з 01.09.2015р.

Ухвалою суду від 28.11.2016р. позивача повторно зобов'язано надати докази сплати суми судового збору.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" №7 від 17.05.2011р., у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Отже, оскільки колегія суддів встановила факт ненадання скаржником доказів сплати суми судового збору у належному порядку і розмірі до матеріалів справи, то у зв'язку із закінченням апеляційного провадження, враховуючи надані суду апеляційної інстанції повноваження, необхідно стягнути з позивача на користь Державного бюджету України несплачений розмір судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1515,80 грн.

Керуючись статтями 33-34, 35, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 01.06.2016р. у справі №917/463/16 залишити без змін.

Стягнути з Кременчуцької міської ради Полтавської області (, адреса: 39600, Полтавська обл., місто Кременчук, площа Перемоги, будинок 2) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Шевченківському районі м. Харкова, , банк отримувача - ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, рахунок 2003, код класифікації доходів бюджету 22030001) судовий збір в сумі 1515,80 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий