КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2016 р. Справа№ 910/4391/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Вінокуров В.О. - дов. №26/07-16 від 26.07.2016р.

від відповідача: Тараненко В.М . - дов. №4-17-9274 від 06.12.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2016р.

у справі №910/4391/16 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив"

до Державної екологічної інспекції України

про стягнення 876 959, 64 грн.

В судовому засіданні 07.12.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної екологічної інспекції України про стягнення основного боргу в сумі 499 427, 02 грн., трьох процентів річних у сумі 32 428, 55 грн. та інфляційних втрат у сумі 345 104, 07 грн. відповідно до договору від 19.11.2013 № 38/5020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2016р. у справі №910/4391/16 позов задоволено.

Стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" основний борг у сумі 499 427,02 грн., три проценти річних у сумі 32 428, 55 грн., інфляційні втрати у сумі 345 104, 07 грн. та судовий збір у розмірі 13 154, 39 грн.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2016р., від 10.06.2016р., від 16.09.2016р. апеляційна скарга відповідача поверталась на підставі п.2, п.3, п.4 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

12.10.2016р. апеляційна скарга Державної екологічної інспекції України надійшла до Київського апеляційного господарського суду в четвертий раз.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає про відсутність його вини у несплаті вартості поставленого товару через відсутність бюджетних коштів та посилаючись на приписи ст. ст. 43, 48 Бюджетного кодексу України вказує, що відповідач фінансується з бюджету, своєчасність надходження коштів із державного бюджету від нього не залежить, а тому заборгованість виникла з незалежних від нього обставин, а отже, відповідно ст. 614 Цивільного кодексу України, він не несе відповідальності за цим зобов`язанням, що є підставою для звільнення його від відповідальності.

Одночасно посилається на неможливість перевірки правильності здійснення розрахунків сум, які позивач просить стягнути з відповідача (індекс інфляції), та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача 12.10.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 07.12.2016р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 07.12.2016р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 07.12.2016р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19.11.2013р. між Державною екологічною інспекцією України, (далі Замовник), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" (далі Виконавець), було укладено договір № 38/5020 (далі Договір), відповідно до якого (п.п. 1.1, 1.2 Договору) Виконавець зобов'язується у 2013 році поставити Замовнику товари, зазначені в Специфікації товару, яка є невід'ємною частиною Договору, а Замовник зобов'язується прийняти і оплатити такі товари.

Найменування товару - комплект лабораторних меблів, кількість - 2 комплекти.

Сума цього договору складає 499 427, 02 грн. з ПДВ (п. 3.1 договору).

Пунктом 4.1 Договору визначено, що розрахунки за договором здійснюються Замовником за фактично поставлений товар, після підписання сторонами акту приймання-передачі товару та надання Виконавцем рахунку на оплату товару протягом 15 банківських днів з дня та в межах фактично отриманого фінансування, але не пізніше останнього робочого (операційного) дня 2013 року.

Відповідно до п. 5.1 договору термін поставки товарів - до 20 грудня 2013р. Місце поставки товарів - 58003, м. Чернівці, вул. Шевченка, 71-А.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору, позивачем у строки, визначені Договором, поставлено, а Державною екологічною інспекцією України прийнято товар на загальну суму 499 427, 02 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи належним чином завіреною копією видаткової накладної від 13.12.2013р. №Х0050349 (а.с. 14), підписаною уповноваженими представниками сторін, без будь-яких зауважень щодо якості, кількості та інших умов поставки.

Станом на момент звернення з позовом до суду відповідачем не було оплачено поставлений позивачем товар, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за договором в розмірі 499 427, 02 грн., що і стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

З посиланням на приписи статті 625 ЦК України позивач вказує на прострочення грошового зобов'язання з боку відповідача, а тому просив стягнути з нього 3% річних у сумі 32 428,55 грн. за період з 01.01.2014р. по 01.03.2016р. та інфляційні втрати у розмірі 345 104, 07 грн. за період з 01.01.2014р. по 01.02.2016р.

Вказане представником відповідача в суді апеляційної інстанції не заперечувалося, проте обґрунтовуючи свої заперечення в цілому проти заявлених вимог, останній зазначав про ненадходження бюджетних коштів для оплати отриманого товару, а отже, відповідно до умов договору про відсутність відповідальності за невиконаним зобов`язанням.

Апелянтом зазначено, що його зобов'язання за договором №38/5020 від 19.11.2013р. були зареєстровані в Управлінні Державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва та взяті на облік 02.12.2013р. Однак з невідомих для відповідача причин органами казначейства оплату отриманого товару проведено не було.

Як вказує відповідач, ним з 2014 року постійно вживаються заходи щодо вирішення питання оплати поставленого товару відповідно до договору №38/5020 від 19.11.2013р. Так, бюджетним запитом на 2015 рік Міністерством екології та природних ресурсів України було передбачено відповідачу видатки Спеціального фонду в розмірі 40 000, 00 тис. грн., з яких планувалось оплатити кредиторську заборгованість відповідача за поставлений товар, проте до проекту Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" вказані видатки включені не були. З метою збільшення видатків на утримання відповідача у 2016 році листом від 15.12.2015р. проінформовано Мінприроди України, Комітет з питань бюджету Верховної Ради України, Комітет з питань екологічної політики, природокористування та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи про те, що залишається невирішеним питання кредиторської заборгованості відповідача, яка утворилась станом на 01.01.2014р. через не проведення платежів органами Державної казначейської служби.

Колегія суддів критично ставиться до позиції відповідача, зважаючи на наступне.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 525, 526 ЦК України також унормовано, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Аналогічні положення містяться і у ст. 265 Господарського кодексу України.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов'язання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі N 6-170цс12).

Згідно із приписами чинного законодавства України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а отже відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Статтею 9 Конституції України визначено, що частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Відповідно ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" та від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Крім того відповідно до п. 46 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, установи мають право брати бюджетні зобов'язання щодо видатків бюджету або надання кредитів з бюджету відповідно до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду виходячи з потреби у забезпеченні здійснення пріоритетних заходів та з урахуванням платежів, необхідних для погашення зобов'язань минулих періодів, узятих на облік органами Казначейства, якщо інше не передбачено законодавством; обсяг бюджетних зобов'язань, узятих установою протягом бюджетного періоду, повинен забезпечити зменшення рівня заборгованості за бюджетними зобов'язаннями минулих періодів та недопущення виникнення заборгованості за бюджетними зобов'язаннями у поточному році. У разі скорочення бюджетних асигнувань розпорядники повинні вживати заходів до ліквідації або скорочення обсягу бюджетних зобов'язань, які перевищують уточнені плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів.

Приписами ст. 617 ЦК України визначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності. Тому відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення його від відповідальності. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином, відповідач своїми діями (не проведення розрахунків за виконані роботи (поставку товару) по договору) порушив умови договору щодо належного та добросовісного виконання зобов'язання по договору, наслідком чого є неотримання позивачем коштів у розмірі 499 427,02 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зважаючи на те, що відповідачем не було належним чином спростовано доводи позивача, не обґрунтовано відсутність у нього обов`язку щодо виконання договірного зобов'язання щодо сплати коштів за отриманий від позивача товар, не надано доказів відсутності боргу перед позивачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення основного боргу.

Доводи апелянта про наявність кредиторської заборгованості перед позивачем не з його вини, не свідчать про відсутність обов'язку відповідача оплатити товар, поставлений позивачем згідно спірного договору.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення за прострочення оплати товару інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних за вказаний період, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 402 362, 92 грн. інфляційних втрат та 32 469, 60 грн. 3% річних, однак колегія суддів не має права без клопотання заінтересованої сторони виходити за межі позовних вимог, а тому погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 32 428,55 грн. трьох відсотків річних та 345 104, 07 грн. інфляційних втрат, які доведені позивачем належними та допустимими доказами, а відповідачем не спростовані.

З огляду на викладене, доводи апелянта про неможливість перевірки ним сум, які позивач просить стягнути як інфляційні втрати, є надуманими.

Решта доводів апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2016р. у справі №910/4391/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2016р. у справі №910/4391/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4391/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

А.І. Тищенко