РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016№910/17493/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/17493/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу», м. Одеса,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ,

про стягнення 327 623,19 грн.

за участю представників:

позивача - Ніколенка Г.В. (довіреність від 05.08.2016 № б/н);

відповідача - ОСОБА_1 (особисто: серія паспорт НОМЕР_1);

ОСОБА_3 (довіреність від 17.08.2016 №б/н).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу» (далі - Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Підприємець):

- 56 144 грн. заборгованості за проходження навчання згідно із договором комерційної концесії від 24.04.2015 №010815/02 (далі - Договір); 437,19 грн. 3% річних; 5 026 грн. штрафу;

- 260 800 грн. заборгованості зі сплати частини паушального платежу за Договором; 5 216 грн. штрафу, а всього 327 623,19 грн.

Позов мотивовано тим, що: відповідач умови Договору належним чином не виконав і у встановлений строк не сплатив частину паушального внеску у сумі 10 000 доларів США; також Підприємець не виконав обов'язок зі сплати за навчання двох викладачів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.09.2016 (суддя Плотницька Н.Б.) порушено провадження у справі.

Підприємець 13.10.2016 подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на день укладення Договору відповідачем сплачено частину (половину) паушального платежу в сумі 10 000 доларів США; 28.07.2015 та 29.07.2015 відповідачем перераховано позивачеві 220 000 доларів США за Договором; таким чином, відповідачем виконано зобов'язання зі сплати другої частини паушального платежу, тому вимоги позивача про стягнення 260 800 грн. заборгованості є безпідставними; щомісячні платежі (роялті) сплачувалися відповідачем окремо; рахунок на оплату навчання за Договором виставлено як передплата навчання педагогів; оскільки навчання педагогів чи інших представників відповідача не відбулося, то послуги не виконані, підстави для оплати не виникають; крім того, сторони погодили, що вартість навчання користувача, адміністраторів і вчителів 1 курсу входить у вартість паушального внеску, тому претензії щодо окремої сплати коштів за навчання - безпідставні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.10.2016 суддею Плотницькою Н.Б. задоволено заяву названої судді про самовідвід від участі у розгляді справи №910/17493/16 у зв'язку із порушенням порядку визначення судді для розгляду справи №910/17493/16 при здійсненні автоматизованого розподілу даної справи з урахуванням спеціалізації суддів, визначеної рішенням зборів суддів господарського суду міста Києва від 23.02.2016 №1 та наказом від 24.02.2016 №10 «Про затвердження спеціалізації суддів щодо окремих категорій спорів».

За результатом повторного автоматичного розподілу даної справи справу №910/17493/16 передано для розгляду судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2016 суддею Мудрим С.М. задоволено заяву названого судді про самовідвід від участі у розгляді справи №910/17493/16 у зв'язку із порушенням порядку визначення судді для розгляду справи №910/17493/16 при здійсненні автоматизованого розподілу даної справи з урахуванням спеціалізації суддів, визначеної рішенням зборів суддів господарського суду міста Києва від 23.02.2016 №1 та наказом від 24.02.2016 №10 «Про затвердження спеціалізації суддів щодо окремих категорій спорів».

За результатом повторного автоматичного розподілу даної справи справу №910/17493/16 передано для розгляду судді Марченко О.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2016 суддею Марченко О.В. прийнято справу №910/17493/16 до свого провадження.

Товариство 15.07.2016 подало суду письмові заперечення до відзиву, в яких зазначило, що Договір датований 24.04.2015, але фактично підписаний пізніше; на момент підписання Договору банківські реквізити відповідача, зазначені у Договорі, ще не існували; перерахування відповідачем грошових коштів на користь позивача 28.07.2015 у сумі 110 000 грн. та 29.07.2015 у сумі 110 227 грн. є сплатою першої частини паушального внеску відповідно до Договору, а не сплатою остаточної частини внеску; у листі від 11.07.2016 №б/н відповідач визнав проходження його вчителями навчання першого та другого курсів на право викладення у Бізнес-школі «MINI BOSS» та додав до цього листа копії сертифікатів виданих вчителям за результатом навчання, однак, безпідставно не здійснив оплату навчання; до вартості паушального внеску входить навчання лише вчителів першого курсу, навчання вчителів всіх інших курсів є платним; позивач не може надати мотивований розрахунок позовних вимог з урахуванням відзиву відповідача, оскільки вважає доводи, викладені у відзиві, необґрунтованими, а позовні вимоги - незмінними.

Підприємець 01.12.2016 подав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідачем надано докази укладення Договору саме 24.04.2015; у 2015 році відповідач пройшов навчання за 1 і 2 курси навчання, викладачі - за 1 курс навчання; проте сертифікати всі отримали за обидва курси, причому це, скоріше за все, є механічною помилкою позивача; навчання за 2 курс викладачі відповідача не проходили ні у 2015, ані в 2016 роках; жодні акти виконаних робіт сторонами не підписувались; разом з тим, позивач 10.05.2016 звернувся до відповідача з офіційним викликом на навчання 2 курсу; вартість навчання сторони не погоджували.

Підприємець 02.12.2016 подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів, а 05.12.2016 - письмові пояснення №2, в яких зазначила таке: відповідач не мав можливості передати позивачу першу частину паушального внеску в безготівковій формі, оскільки на момент укладення Договору (24.04.2015) у позивача не було банківського рахунку, а тому кошти були передані готівкою; факт сплати зафіксований у пункті 3.1 Договору; незважаючи на вимоги відповідача, інших документів позивач не надав, що дає підстави припустити, що одержані від відповідача кошти не були належним чином оформлені первинними документами та відображені у бухгалтерському і податковому обліку позивача; позивач жодним чином не обґрунтував суму 56 144 грн.

Товариство 15.12.2016 подало суду відзив на письмові пояснення Підприємця, в яких вказало таке: докази сплати першої частини паушального внеску у розмірі, еквівалентному 10 000 доларам США, відповідачем суду не подані; виклик на навчання був направлений електронною поштою; у зв'язку з великою кількістю контрагентів вказане запрошення надіслано відповідачеві помилково без урахування того, що навчання за другий курс вчителі Підприємця вже пройшли.

Представник позивача у судовому засіданні 19.12.2016 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача та Підприємець надали пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечили повністю.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін і відповідача, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.04.2015 Товариством (правоволоділець) та Підприємцем (користувач) було укладено Договір, за умовами якого:

- правоволоділець надає користувачу, а користувач набуває право користування у підприємницькій діяльності комплексу виключних прав (далі - КВП) на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та право використання у своїй діяльності знака для товарів і послуг «Бизнес-школа «MINIBOSS» (пункт 1.1 Договору);

- за використання КВП правоволодільця за Договором встановлюються такі види оплат:

одноразовий платіж (паушальний внесок) у розмірі 20 000 доларів США, які оплачуються в національній валюті України (гривні) за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день платежу;

періодичні щомісячні платежі (роялті) у розмірі 1 000 доларів США, які оплачуються в національній валюті України (гривні) за курсом НБУ на день платежу (пункт 3.1 Договору);

- користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного у пункті 3.1 Договору за попереднім договором комерційної концесії від 24.04.2015, укладеним тими ж сторонами, у сумі 10 000 доларів США, яка була оплачена у національній валюті України (гривні) за курсом НБУ на день платежу (пункт 3.2 Договору);

- користувач зобов'язується виплатити частину паушального внеску, що залишилася та яка вказана у пункті 3.1 Договору, у сумі 10 000 доларів США у національній валюті України (гривні) за курсом НБУ на день платежу в строк до 01.09.2016 (пункт 3.3 Договору);

- оплата періодичних щомісячних платежів здійснюється за поточний місяць не пізніше 15 (п'ятнадцятого) числа поточного місяця, починаючи з вересня 2015 року (пункт 3.4 Договору);

- користувач зобов'язаний своєчасно і в повному розмірі здійснювати платежі, передбачені розділом 3 Договору (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 Договору);

- правоволоділець зобов'язаний в узгоджені з користувачем строки навчити офіційно оформлених працівників і представників користувача методиці організації і проведення освітнього процесу і технологіям організації бізнес-процесів. Навчання користувача та адміністратора проводиться на матеріально-технічній базі правоволодільця і входить у вартість паушального внеску. Навчання вчителів 1 курсу проводиться на матеріально-технічній базі правоволодільця і входить у вартість паушального внеску. Переїзд, проживання та харчування своїх представників користувач забезпечує самостійно (підпункт 4.2.2 пункту 4.2 Договору);

- Договір вступає в силу і діє:

в частині оплати - з дати його підписання обома сторонами і діє до виконання сторонами своїх фінансових зобов'язань;

в частині надання прав на використання КВП - протягом 10 років з моменту державної реєстрації Договору (пункт 11.1 Договору).

Відповідно до статті 1115 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Відносини, пов'язані з наданням права користування комплексом прав, регулюються цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 1116 ЦК України передбачено, що предметом договору комерційної концесії є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації.

Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач вказує, що відповідачем не виконано Договір в частині повної осплати паушального внеску та заборгованості за навчання двох вчителів другому курсу.

Товариство зазначає, що у липні 2015 року працівники Підприємця (ОСОБА_4 та ОСОБА_5) пройшли навчання та отримали відповідні сертифікати на право викладання другого курсу.

30.05.2016 відповідачеві був виставлений рахунок № 20160530/01 на суму 56 144 грн., який останнім сплачено не було.

У свою чергу, Підприємець заперечував проти задоволення позову, посилаючись на повну сплату паушального внеску; проходження вчителями лише першого курсу та відсутність підстав для оплати рахунку від 30.05.2016 № 20160530/01 на суму 56 144 грн.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Зі змісту Договору чітко вбачається, що на день укладення правочину, а саме 24.04.2015 відповідачем було сплачено частину паушального внеску у сумі 10 000 доларів США (пункт 3.2 Договору).

Твердження позивача про те, що Договір було датовано 24.04.2015, але підписано пізніше (01.08.2015), документально не підтверджені, виходячи з такого.

Так, Товариство посилається на те, що оскільки Підприємець відкрив рахунок в банку лише 09.06.2015 та у зв'язку із завершенням дій відповідача з державної реєстрації, то сам Договір не міг бити підписаним 24.04.2015. Фактично підписання правочину відбулося 01.08.2015, що також підтверджується його порядковим номером 010815/02.

До матеріалів справи долучено копії примірників Договору як позивача, так і відповідача, з яких вбачається, що:

- у примірнику позивача у розділі 14 Договору рукописно вказані реквізити користувача, в тому числі, реквізити банківського рахунку, який було відкрито лише 09.06.2015;

- у примірнику відповідача у розділі 14 Договору рукописно вказані такі реквізити користувача: прізвище, ім'я по батькові; юридична адреса; телефон та e-mail.

Цілком логічно, що внесення таких реквізитів як банківський рахунок у примірник позивача могло відбутися після укладення правочину та після відкриття вказаного рахунку відповідачем.

Разом з тим, до матеріалів справи долучені скрін-шоти сторінки із соціальної мережі «Facebook», з яких вбачається, що саме 24.04.2015 було розміщено фотографії Підприємця з текстом, що підтверджує факт укладення правочину.

Крім того, на одній із фотографій Підприємець сидить за столом з ручкою в руках і примірником договору, а на сусідньому столі лежать гроші, а саме іноземна валюта - долари США.

Отже, вказана фотографія є непрямим доказом, що підтверджує факт передачі позивачу відповідачем 10 000 доларів США саме до укладення Договору.

Що ж до тверджень позивача про те, що відповідач документально не підтвердив сплати частини паушального внеску, то слід вказати, що пункт 3.2 Договору не містить посилання на те, що така сплата відбулася безготівково.

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти були сплачені готівкою, без оформлення відповідних документів про прийняття грошових коштів позивачем з фіксацією факту отримання лише у пункті 3.2 Договору.

Відповідач підтвердив документально сплату частини паушального внеску на виконання пункту 3.3 Договору, а саме:

- 28.07.2016, що підтверджується квитанцією № 0.0.415607292.1 на суму 110 000 грн.;

- 29.07.2016, що підтверджується квитанцією № 0.0.415844419.1 на суму 110 227 грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 260 800 грн. паушального внеску на виконання пункту 3.3 Договору є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що ж до позовних вимог про стягнення заборгованості за проходження навчання у сумі 56 144 грн., то слід вказати таке.

Рахунок від 30.05.2016 № 20160530/01 на суму 56 144 було виставлено товариством з обмеженою відповідальністю «Східно-європейське правове агентство», що не є стороною Договору.

Позивач не надав розумного пояснення, яким чином юридична особа, що не має жодного відношення до Договору, виставляє рахунки відповідачу.

Слід зазначити, що зі змісту Договору не вбачається ні порядку навчання другому курсу, ані порядку оплати таких послуг.

Сторонами було узгоджено лише навчання користувача, адміністратора та викладачів першому курсу, вартість якого входить у паушальний внесок.

До матеріалів справи долучені копії сертифікатів, з яких вбачається, що навчання проходило у липні 2015 року.

Разом з тим, самі сертифікати містять вказівку про те, що викладачі відповідача мають право викладати перший курс та другий курс, а не пройшли другий курс навчання.

Підприємець подав суду офіційний виклик на навчання від 10.05.2016 № 2, зі змісту якого вбачається, що Товариство запрошує відповідача та його вчителів на навчання з другого курсу; нагадував про необхідність оплати вартості до початку навчання.

Твердження позивача про те, що вказаний виклик було помилково надіслано на адресу відповідача, жодним чином не підтверджує факту проведення навчання у липні 2015 року другому курсу та не пояснює, чому Товариство зволікало із виставленням відповідного рахунку іншою юридичною особою майже рік.

Суду не подано жодного документального підтвердження того, що у липні 2015 року працівники відповідача пройшли другий курс, за який необхідно додатково сплатити 56 144 грн. на користь позивача.

Сторонами не узгоджено надання таких послуг та їх вартість ні Договором, ані будь-яким іншим правочином.

Отже, у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за проходження навчання слід відмовити.

Що ж до заявлених Товариством позовних вимог про стягнення 437,19 грн. 3% річних; 5 026 грн. штрафу та 5 216 грн. штрафу, то слід вказати таке.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Позивачем не підтверджено порушення позивачем умов Договору та наявність невиконаного грошового зобов'язання, а тому позовні вимоги про стягнення 3 % річних та штрафів не підлягають задоволенню.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Позивач не надав суду доказів (у розумінні статті 32 ГПК України), які б підтверджували наявність підстав для стягнення заборгованості, 3 % річних і штрафів.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.12.2016.

Суддя О. Марченко