РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/18622/16
За позовом Приватного акціонерного товариства "ТММ-ЕНЕРГОБУД"

До Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Топ"

Про визнання недійсним договору поруки

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Ляшко О.В. (дов. від 04.10.2016)

від відповідача-1: Медведь А.В

від відповідача-2: не з'явився

В судовому засіданні 14.12.2016, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.10.2016 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява №927 від 05.10.2016 Приватного акціонерного товариства "ТММ-ЕНЕРГОБУД" (надалі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (надалі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Топ" (надалі - відповідач-2) про визнання недійсним договору поруки .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/18622/16, розгляд справи призначено на 02.11.2016.

01.11.2016 через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові документи по справі.

В судове засідання, призначене на 02.11.2016, представник позивача з'явився.

В судове засідання, призначене на 02.11.2016, представник відповідача-1 не з'явився, однак через канцелярію суду, 01.11.2016, подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 02.11.2016, представник відповідача-2 не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення за номером 01 8, згідно якого 25.10.2016 представник відповідача отримав поштове відправлення Господарського суду м. Києва з ухвалою про порушення провадження у справі.

02.11.2016 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 16.11.2016.

В судове засідання, призначене на 16.11.2016, представники позивача та відповідача-1 з'явились та надали пояснення по справі.

В судове засідання, призначене на 16.11.2016, представник відповідача-2 не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення за номером 01 0, згідно якого 11.11.2016 представник відповідача отримав поштове відправлення Господарського суду м. Києва з ухвалою про порушення провадження у справі.

16.11.2016 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 30.11.2016.

В судове засідання, призначене на 30.11.2016, представники позивача та відповідача-1 з'явились та надали пояснення по справі.

В судове засідання, призначене на 30.11.2016, представник відповідача-2 не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

30.11.2016 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 14.12.2016.

В судове засідання, призначене на 14.12.2016, представники позивача та відповідача-1 з'явились та надали пояснення по справі.

В судове засідання, призначене на 14.12.2016, представник відповідача-2 не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

Ухвала суду, позовна заява надсилались відповідачу-2 на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (довідка з ЄДРПОУ наявна в матеріалах справи). У відповідності з положеннями п. 3.6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" від 18.09.1997 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (2.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб -учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач-2 був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2009 між Публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" (банк) та Закритим акціонерним товариством "ТММ-Енергобуд", яке змінило свою назву на Приватне акціонерне товариство "ТММ-Енергобуд", (клієнт) укладено Кредитний договір № 7.6-90.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" за Кредитним договором № 7.6-90, 26.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" (поручитель) було укладено Договір поруки № 7.6-90/П.3, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником (Приватним акціонерним товариством "ТММ-Енергобуд") зобов'язань за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009.

Відповідно до п. 1.2 Договору поруки № 7.6-90/П.3 від 26.12.2013 поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі; поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора, тощо.

Відповідно до п. 1.3 Договору поруки № 7.6-90/П.3 від 26.12.2013 у разі порушення боржником зобов'язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати зобов'язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Згідно з п. 2.2 Договору поруки № 7.6-90/П.3 від 26.12.2013 у разі внесення змін до договору, з якого випливає зобов'язання, що мають наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя, поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов'язання в розрізі таких змін за умови, якщо поручитель письмово погодився із такими змінами у зобов'язанні.

Відповідно до п. 2.3 Договору поруки № 7.6-90/П.3 від 26.12.2013 будь-які інші зміни у зобов'язанні, які не пов'язані із збільшенням обсягу відповідальності поручителя за цим договором, жодним чином не впливають на обов'язки поручителя за цим договором і не потребують його згоди.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов'язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов'язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦКУ).

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною 2 статті 553 Цивільного кодексу України, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14, стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" заборгованість за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач (боржник за Генеральним договором № Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009) зазначив, що Договір поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 є недійсним і порушує права та охоронювані законом інтереси Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд".

Зокрема, позивач зазначив, що вказаний договір поруки не спрямований на настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009.стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" заборгованість за вказаним кредитним договором, однак банк звернувся до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження по відношенню лише до одного боржника - Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд", у зв'язку з чим 19.02.2015 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№46593962 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2015 у справі № 904/8212/14.

З огляду на те, що Публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" не було вчинено жодних дій щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" грошових коштів, присуджених до стягнення рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14, а поручителем (Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ") - жодних дій, спрямованих на добровільне виконання вказаного рішення суду, позивач вважає, що Договір поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 було укладено без наміру створити правові наслідки, обумовлені ним, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач зазначив, що поручитель за Договором поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" є суб'єктом господарювання та здійснює підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку. Однак, укладення Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, який спрямований не на отримання прибутку, а на збільшення розміру боргових зобов'язань поручителя, суперечить меті підприємницької діяльності відповідача 2 (отримання прибутку), з огляду на що є недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Також, позивач вказав на те, що фінансовий стан поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" на момент укладення Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 свідчив про неможливість виконання ним зобов'язань, прийнятих за договором, що свідчить про відсутність у сторін наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаним договором поруки. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" складає 42000 грн. 00 коп., в той час як поручитель (відповідач 2) прийняв на себе зобов'язання відповідати за неналежне виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором в межах суми 14 243 682,61 Долар США. При цьому, відповідач 2 мав заборгованість, яка виникла на підставі інших договорів поруки, та фактично не міг здійснити погашення заборгованості у розмірі, передбаченому умовами Договору поруки № № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, що свідчить про відсутність у сторін договору поруки наміру створити правові наслідки, обумовлені Договором поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013.

Разом з тим, позивач зазначив, що справжньою метою укладення між Публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013є зміна підсудності розгляду справи про стягнення заборгованості з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009. Так, оскільки поручитель несе солідарну відповідальність разом із боржником за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 та місцезнаходженням поручителя (відповідача 2) є Дніпропетровська область, як стверджує позивач у позовній заяві, оскаржуваний договір поруки було укладено з метою зміни встановленої законом територіальної підсудності розгляду справи, у зв'язку з чим банк, всупереч встановленим законом правилам, на власний розсуд обирав суд, в якому йому було зручніше розглядати справу (зокрема, Господарський суд Дніпропетровської області).

З огляду на викладене, позивач стверджує, що було порушено його право на розгляд справи про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 належним судом (Господарським судом міста Києва, оскільки станом на дату звернення відповідача 1 до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 адресою місцезнаходження позивача була: м. Київ, вул. Г. Тимофеєвої, 3), та позивач має право вимагати усунення порушення вказаного права. Крім того, позивач зазначив, що порушення його права на розгляд справи належним судом (Господарським судом міста Києва) створило перешкоди в реалізації прав Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" на участь у судових засіданнях у м. Дніпропетровськ.

З огляду на викладене, позивач стверджує, що Договір поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним, вчинений відповідачами без наміру створення таких правових наслідків, у зв'язку з чим є фіктивним та повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до п. 2.10 11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, позивачем у справі про визнання договору недійсним може бути не сторона (учасник) оспорюваного правочин, яка повинна довести суду належними та допустимими доказами факт порушення оспорюваним правочином її прав та охоронюваних законом інтересів, а суд в такому випадку перевіряє доводи та докази, якими позивачем обґрунтовує свої вимоги та вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.

Так, обґрунтовуючи факт порушення своїх прав, позивач у позовній заяві вказує на те, що було порушено його право на розгляд справи про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 належним судом, а саме Господарським судом міста Києва, оскільки станом на дату звернення відповідача 1 до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 адресою місцезнаходження позивача була: м. Київ, вул. Г. Тимофеєвої, 3, та позивач має право вимагати усунення порушення вказаного права. Крім того, позивач зазначив, що порушення його права на розгляд справи належним судом (Господарським судом міста Києва) створило перешкоди в реалізації прав Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" на участь у судових засіданнях у м. Дніпропетровськ.

Так, позивач зазначив, що справжньою метою укладення між Публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013є зміна підсудності розгляду справи про стягнення заборгованості з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009. Так, оскільки поручитель несе солідарну відповідальність разом із боржником за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 та місцезнаходженням поручителя (відповідача 2) є Дніпропетровська область, як стверджує позивач у позовній заяві, оскаржуваний договір поруки було укладено з метою зміни встановленої законом територіальної підсудності розгляду справи, у зв'язку з чим банк, всупереч встановленим законом правилам, на власний розсуд обирав суд, в якому йому було зручніше розглядати справу (зокрема, Господарський суд Дніпропетровської області).

Однак, суд вважає вказані твердження позивача необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Таким чином, якщо позивач звертається з позовом до кількох відповідачів, які мають місцезнаходження на території різних областей, позов може бути подано до господарського суду за місцезнаходженням одного з відповідачів.

Тобто, у справах за участю кількох відповідачів, позивач на власний розсуд обирає суд, в якому буде здійснюватись розгляд справи, за місцезнаходженням одного з відповідачів, та чинне законодавство не обмежує позивача у праві здійснити вибір суду, виходячи виключно із суб'єктивних обставин.

Як встановлено судом, відповідач 2 є поручителем на підставі Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 за виконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009, та в силу положень законодавства України та умов договору поруки несе солідарну відповідальність за невиконання позивачем своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором перед відповідачем 1.

За таких обставин, кредитор (відповідач 1) вправі подати позов про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника (позивача) та поручителя (відповідача 2), та, при цьому, законодавством України передбачено право позивача, у випадку різного територіального місцезнаходження відповідачів, подати вказаний позов до господарського суду за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими твердження позивача, що розгляд вищевказаної справи здійснювався неналежним судом, а відповідач 1 всупереч встановленим законом правил на власний розсуд обрав для розгляду справи про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 Господарський суд Дніпропетровської області (за місцезнаходженням поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ"), а не Господарський суд міста Києва (за місцезнаходженням боржника - Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд", станом на дату подання позову), оскільки право позивача обрати для розгляду справи Господарський суд Дніпропетровської області (за місцезнаходженням відповідача 2, поручителя) передбачено законодавством України.

Що стосується тверджень позивача стосовно того, що розгляд справи про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 Господарським судом Дніпропетровської області перешкоджало реалізації прав Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" на участь у судових засіданнях у м. Дніпропетровськ, суд вважає їх необгрунтованими, оскільки як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень представник Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" здійснював процесуальні дії у вказаній справі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав та охоронюваних інтересів у зв'язку з розглядом справи про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 саме Господарським судом Дніпропетровської області (справа № 904/8212/14) як неналежним судом, а не Господарським судом міста Києва.

Крім того, обґрунтовуючи своє порушене право внаслідок укладення Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 позивач зазначив, що внаслідок укладення вказаного договору було порушено право позивача на збереження банківської таємниці, оскільки відповідач 1 (Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк") в порушення положень ст. 61 Закону України "Про банки та банківську діяльність" розголосив поручителю - Товариству з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" інформацію щодо позивача, яка є банківською таємницею, що, зокрема, підтверджується умовами п. 5.1.1 Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, де зазначено, що "поручитель повністю ознайомився з договором, з якого випливає зобов'язання, виконання якого забезпечене порукою за цим договором, всі умови цього договору йому зрозумілі".

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про банки та банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації. Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: 1) обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; 2) організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; 3) застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; 4) застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 5.1.1 Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 поручитель повністю ознайомився з договором, з якого випливає зобов'язання, виконання якого забезпечене порукою за цим договором, всі умови цього договору йому зрозумілі. Поручитель цим попередньо безвідклично погоджується забезпечувати виконання зобов'язання у випадку заміни боржника за Генеральним договором незалежно від підстав такої заміни, в тому числі, але не виключно, у випадку заміни боржника за Генеральним договором, що пов'язана з реорганізацією боржника в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Однак, суд зазначає, що згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, законодавство України не передбачає визнання недійсним договору поруки з підстав розголошення банківської таємниці.

При цьому, суд зазначає, що законодавство України не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: - визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; - обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; - відомості про сторони: кредитора і поручителя; - відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК).

З огляду на викладене, суд вважає очевидним право поручителя на ознайомлення з умовами договору, виконання зобов'язань за яким забезпечуються порукою, та право на отримання (ознайомлення) з інформацією, зокрема, щодо отриманих та сплачених боржником кредитних коштів, залишку заборгованості, тощо.

Разом з тим, розкриття банком банківської таємниці не є підставою для визнання договору поруки недійсним, однак, водночас, розкриття банком банківської таємниці є підставою для відповідальності у порядку, встановленому законодавством (відповідно до ст. 62 Закону України "Про банки та банківську діяльність").

При цьому, суд зазначає, що ані умовами Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, ані положеннями законодавства України не встановлений обов'язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором.

Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Згідно зі ст. 626 ЦК України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі № 6-51цс11.

Крім того, суд зазначає, що нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосудді, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Суд зазначає, що у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Однак, обраний позивачем спосіб захисту - визнання Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 недійсним, жодним чином не спроможний поновити права позивача (у випадку їх порушення).

Зокрема, визнання вказаного договору поруки недійсним може бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14, однак такий перегляд буде у будь-якому випадку здійснюватись саме Господарським судом Дніпропетровської області, а не Господарським судом міста Києва, у зв'язку з чим навіть у випадку доведення позивачем порушення процесуальних прав на розгляд справи про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 саме Господарським судом міста Києва (як зазначає позивач у позові), вказані права позивача не можуть бути поновлені таким шляхом.

Так само, визнання Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 недійсним не поновить права позивача на збереження банківської таємниці, у випадку порушення таких прав банком шляхом розголошення банківської таємниці, оскільки банківська таємниця вже є розголошеною, та особа у випадку такого розголошення має право лише на відшкодування збитків, завданих таким розголошенням.

Що стосується інших підстав для визнання Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 недійсним, які заявлені позивачем у позовній заяві, суд зазначає таке.

Так, позивач зазначив, що поручитель за Договором поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" є суб'єктом господарювання та здійснює підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку. Однак, укладення Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, який спрямований не на отримання прибутку, а на збільшення розміру боргових зобов'язань поручителя, суперечить меті підприємницької діяльності відповідача 2 (отримання прибутку), з огляду на що є недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач вказав на те, що вказаний договір поруки не спрямований на настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009 стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" заборгованість за вказаним кредитним договором, однак банк звернувся до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження по відношенню лише до одного боржника - Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд", у зв'язку з чим 19.02.2015 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№46593962 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2015 у справі № 904/8212/14.

Також, позивач вказав на те, що фінансовий стан поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" на момент укладення Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013 свідчив про неможливість виконання ним зобов'язань, прийнятих за договором, що свідчить про відсутність у сторін наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаним договором поруки. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ" складає 42000 грн. 00 коп., в той час як поручитель (відповідач 2) прийняв на себе зобов'язання відповідати за неналежне виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором в межах суми 14 243 682,61 Долар США. При цьому, відповідач 2 мав заборгованість, яка виникла на підставі інших договорів поруки, та фактично не міг здійснити погашення заборгованості у розмірі, передбаченому умовами Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, що свідчить про відсутність у сторін договору поруки наміру створити правові наслідки, обумовлені Договором поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013.

Однак, суд зазначає, що викладеними обставинами позивач не обґрунтовує порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів, та не доводить суду належними та допустимими доказами факт порушення його прав та інтересів з підстав, викладених вище.

Крім того, суд зазначає, що законодавством України не передбачено імперативного обов'язку поручителя укладати договір поруки на відплатній основі, та не заборонено виступати поручителем безвідплатно на підставі ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини свої відносини на власний розсуд. Викладена позиція не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, однією з яких є свобода договору, та вимогам цивільного законодавства щодо здійснення цивільних прав, у тому числі права особи відмовитися від свого майнового права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі № 6-51цс11.

Суд також вважає необгрунтованими твердження позивача, що фінансовий стан поручителя свідчив про неможливість виконання ним зобов'язань за Договором поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, з огляду на те, що укладення договору поруки не ставиться у залежність від розміру статутного капіталу товариства, яке виступає поручителем.

Крім того, суд вважає необгрунтованими твердження позивача, що неподання заяви банком про відкриття виконавчого провадження стосовно поручителя свідчить про те, що оспорюваний договір поруки не спрямований на настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки в цілому подання стягувачем заяви про відкриття виконавчого провадження, так само як і подання заяви щодо одного із солідарних боржників є правом стягувача, яке він реалізує на власний розсуд.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Однак, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності ознак фіктивності Договору поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013з підстав, викладених позивачем у позові.

Крім того, у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14, судом встановлено, що 29.08.2014 Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" направило Приватному акціонерному товариству "ТММ-Енергобуд" вимогу про повернення заборгованості за Генеральним договором про відкриття акредитиву, якою просив негайно сплатити суму заборгованості.

Тобто, банком було вчинено залежні від нього дії з метою створити правові наслідки, які обумовлювались Договором поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013, з огляду на що суд дійшов висновку, що позивачем в супереч приписам ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, що спірний договір було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, та повинен бути визнаним недійсним на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав та наявності підстав для визнання Договором поруки № ЮР/08-7.6-90/П-3 від 26.12.2013з недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "ТММ-ЕНЕРГОБУД" до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Топ" про визнання недійсним договору поруки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 20.12.2016

Суддя М.О. Лиськов