ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа № 917/138/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (дов.№б/н від 26.01.2016),

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім.Енгельса (вх.№3312П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 03.11.2016 у справі №917/138/16

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Енгельса, с.Кам"янка, Новопсковський район, Луганська область,

до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м.Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,

про стягнення 2737898,52 грн-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовною заявою, в якій (з урахуванням правомірно прийнятої судом першої інстанції заяви про зменшення розміру позовних вимог) просив суд стягнути з відповідача 2678031,34 грн основного боргу за договором поставки №15/13 від 08.01.2013, 32133,02 грн інфляційних втрат та 27734,13 грн 3% річних нарахованих внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.11.2016 (суддя Погрібна С.В.): 1. Позов задоволено повністю. 2. Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Енгельса - 2678031,37 грн основної заборгованості, 32133,02 грн інфляційних втрат, 27734,13 грн 3% річних та 41068,47 грн судового збору. 3.Задоволено частково заяву ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про надання розстрочки виконання рішення у справі №917/138/16. 4. Розстрочено виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/138/16 зі сплати заборгованості в сумі 2778966,99 грн на 24 місяці рівними частинами.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Енгельса подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 03.11.2016 у справі №917/138/16 скасувати у частині задоволення заяви ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод про надання розстрочки виконання рішення, розстрочення виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/138/16 зі сплати заборгованості у сумі 2778966,99 грн на 24 місяці рівними частинами та задовольнити заяву Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Енгельса про забезпечення позову і вжиття заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на майно ТОВ Лозівський молочний завод у межах суми позовних вимог та судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що розстрочка виконання рішення суду є безпідставною та такою, що порушує майнові інтереси позивача, та взагалі зробить неможливим виконання рішення суду в подальшому. На думку апелянта, скрутне фінансове становище не є надзвичайною подією та не прогнозованою обставиною. Неповернення значних коштів за поставлену молочну сировину негативно позначаться на фінансовому стані позивача. На думку апелянта, суд першої інстанції, задовольнивши заяву про розстрочку виконання рішення, виходив виключно з матеріальних інтересів відповідача, не зважаючи, що таке рішення у перспективі зробить неможливим повернення грошових коштів. Також, апелянт вважає необґрунтованою відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову від 03.11.2016, оскільки вважає, що чинним законодавством не встановлений обовязок позивача надавати перелік майна та рахунків відповідача, а повноваження із примусового виконання рішень судів покладені на державних виконавця відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

22.12.2016 від відповідача до суду електронною поштою надійшло клопотання (вх.№13049), в якому просить суд відкласти розгляд справи у звязку з тим, що копія апеляційної скарги та ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження на адресу ТОВ «Лозівський молочний завод» не надходили, товариство дізналось про розгляд апеляційної скарги лише 22.12.2016 з Єдиного державного реєстру судових рішень, а тому не має змоги забезпечити явку свого представника у судове засідання. Разом з тим, товариство зазначає, що має намір надати свої заперечення на апеляційну скаргу та пояснення щодо обставин справи.

Колегія суддів, розглянувши клопотання ТОВ "Лозівський молочний завод", не убачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки відповідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено у даному засіданні. Наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги.

Матеріали справи містять докази надіслання копії апеляційної скарги відповідачу у справі (а.с.169-170, том 3), також відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016, яку товариство отримало 20.12.2016, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.180, том 3).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що наявних у справі документів достатньо для розгляду апеляційної скарги, зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та, враховуючи, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника ТОВ «Лозівський молочний завод».

У судовому засіданні 22.12.2016 представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, у межах вимог, передбачених ст.101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила.

Як убачається з матеріалів справи, 08.01.2013 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю ім.Енгельса (постачальник) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (покупець) укладений договір поставки №15/13, згідно з умовами якого постачальник зобов'язується систематично передавати у власність покупця молочну сировину (молоко коров'яче, сире, незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці, фільтрації, охолодженню) далі за тестом - молоко, а покупець зобов'язується приймати й оплачувати на умовах та в порядку, визначених договором (підпункт 1.1. договору) (а.с.17-18, том 1).

Додатковими угодами від 26.12.2013 та 28.08.2015 сторонами внесено зміни до підпунктів 2.1.2, 2.3.1, 3.4, 4.1.6, 4.2.1, 4.4.1, 6.2, 10.1 договору поставки №15/13 від 08.01.2013 (а.с.36, том 1; а.с.63, том 2).

Згідно з пунктом 10.1 договору (у редакції додаткової угоди від 26.12.2013) даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2015 року.

За умовами договору кількість молока зазначається у спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), затвердженою Наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01 липня 2002 року, ціна - у протоколах погодження цін (додаток №1), які після погодження (у порядку, передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору (п.п. 1.2. договору).

Відповідно до пункту 2.2. договору право власності на молоко переходить до покупця з моменту його прийняття і визначається датою підписання представником покупця товарної накладної, крім випадку виявлення покупцем невідповідності молока вимогам ДСТУ 3662-97, діючим в Україні стандартам, а також ветеринарним і санітарним вимогам.

Між сторонами до договору поставки №15/13 укладено додаток №1 - протокол погодження ціни від 08.01.2013, 07.08.2014, від 15.10.2014, від 29.10.2014, від 17.11.2014, від 01.12.2014, від 09.12.2014, від 27.02.2015, від 19.03.2015, від 16.04.2015, 30.04.2015, від 02.10.2015, від 26.10.2015, від 02.11.2015, від 13.11.2015 (а.с.20-34, том 1) та додаток №2 від 08.01.2013 - специфікація, якою сторони погодили склад молока, органолептичні показники, вимоги щодо показників безпеки, походження та способи виробництва, вимоги безпеки, умови зберігання, умови постачання та транспортування, вимоги за фізико-хімічними, санітарно-гігієнічними ті мікробіологічними показниками якості (а.с.19, том 1).

Пунктом 4.2.3. договору визначено, що покупець зобов'язаний проводити оплату за молоко за цінами, визначеними сторонами у додатку №1 та у строки, встановлені цим договором.

На виконання умов договору позивачем у період з серпня 2014 року по листопад 2015 року поставлено, а відповідачем отримано молочну сировину на загальну суму 14097213,78 грн, що підтверджується підписаними між сторонами спеціалізованими товарними накладними на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), товарно-транспортними накладними, приймальними квитанціями та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с.45-231, том 1; а.с.79-82, том 2).

Відповідач у порушення умов договору №15/13 від 08.01.2013 оплату вартості товару (молока) здійснив частково, у результаті чого утворилась заборгованість за даним договором у розмірі 1797291,41 грн.

03.07.2015 сторонами укладено угоду про порядок виконання зобовязань, відповідно до якої сторони визначили порядок та строки виконання зобов'язань відповідача перед позивачем щодо погашення наявної заборгованості за поставлену молочну сировину на суму 1797291,41 грн за договором поставки №15/13 від 08.01.2013 (п.п.1, 1.1. угоди) (а.с.69-70, том 2).

Позивач зазначає, що після укладення угоди поставка молока відповідачу припинена не була, однак відповідач не у повному обсязі виконував свої зобовязання щодо оплати отриманого товару.

Як убачається з матеріалів справи, листом від 12.11.2015 позивач повідомив відповідача про припинення поставки молока у звязку з наявною заборгованістю.

Відповідач узяті на себе зобов'язання щодо погашення наявної заборгованості за поставлену молочну сировину повністю не виконав, заборгованість у сумі 2678031,37 грн не погасив.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки, місцевий господарський суд виходив з такого.

Пунктом 1 частини 2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із статтями 526 - 527 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За умовами статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно з яким, у силу ст.712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За змістом статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

Отже, змістом договору купівлі - продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним договором щодо здійснення ним поставки товару (молока), що підтверджується підписаними сторонами спеціалізованими товарними накладними на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС) за період з серпня 2013 по листопад 2015, приймальними квитанціями на загальну суму 14097213,78 грн.

Підписавши договір поставки №15/13 від 08.01.2013, спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), приймальні квитанції, угоду про виконання зобов'язань від 03.07.2015, відповідач узяв на себе зобов'язання з оплати товару.

У порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та угодою про виконання зобов'язань від 03.07.2015 року відповідач частково здійснив оплату за поставлений товар, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 2678031,37 грн. Дана обставина відповідачем не спростована.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що, здійснивши перевірку розрахунку позовних вимог у частині стягнення з відповідача 27734,13 грн 3% річних та 32133,02 грн інфляційних втрат, місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача в цій частині відповідно до вимог ст.625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки №15/13 від 08.01.2013 у розмірі: 2678031,37 грн - основний борг, 27734,13 грн 3% річних та 32133,02 грн інфляційних втрат підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

Посилаючись на своє скрутне фінансове становище, відповідач, керуючись приписами статті 121 Господарського процесуального кодексу України, 20.09.2016 та 03.10.2016 звернувся до господарського суду Полтавської області із заявами про розстрочку виконання рішення на 36 місяців.

В обґрунтування заяв про надання розстрочки відповідач посилається на введення продуктового ембарго для продукції українського виробництва у 2014 році, що призвело до втрати основних ринків збуту, зниження обсягів виробництва і реалізації продукції ТОВ "Лозівський молочний завод". Також, відповідач посилається на тяжкий фінансовий стан, на наявність заборгованості із виплати заробітної плати у сумі майже 2000000,00 грн та значне порушення контрагентами відповідача платіжної дисципліни. Зазначене унеможливлює виконання рішення суду єдиним платежем, наслідком чого може стати арешт майна та коштів, що призведе до зупинення роботи підприємства.

На підтвердження тяжкого фінансового стану відповідач надав висновок аудиту, проведеного незалежним аудитором (ПП «Аудит-К») на замовлення на ТОВ "Лозівський молочний завод" за період з 01.01.2016 по 30.06.2016, звіт про фінансові результати за 1 півріччя 2016, звіт із праці за січень - червень 2016 (а.с.4-27, 22-23, 39-42, том 3).

Частково задовольняючи вказану заяву відповідача, та, ухвалюючи розстрочку виконання рішення суду на 24 місяці, місцевий господарський суд виходив з того, що у ТОВ «Лозівський молочний завод» перебуває у тяжкому матеріальному стані та має заборгованість із заробітної плати, а виконання рішення без надання розстрочки може призвести до зупинення підприємства.

Колегія суддів апеляційної інстанції з такими висновками не погоджується, враховуючи таке.

Згідно з частиною 1 ст.121 Господарського процесуального України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення суду.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

Тобто, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому, згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця норма закону не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Разом з тим, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання судового рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Згідно з пунктом 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Щодо посилання на важкий фінансовий стан відповідача, то колегія суддів зазначає, що це не є винятковою обставиною у розумінні вимог статті 121 Господарського процесуального кодексу України, за наявності якої можливе надання розстрочки виконання рішення. Крім того, важке фінансове становище утворилось внаслідок власної господарської діяльності відповідача, а не в силу якихось обєктивних обставин, щоб унеможливило виконання договірних зобовязань та рішення суду.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, яка визначає як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарську діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому, здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Колегія суддів зазначає, надання розстрочки на підставі тяжкого фінансового стану відповідача не може вважатися підставою для застосування положень статті 121 Господарського процесуального кодексу України, адже, враховуючи положення частини першої статті 625 Цивільного кодексу України, відповідач у випадку порушення грошового зобовязання не може посилатися на неможливість його виконання.

Як зазначив позивач у ході судового розгляду справи, складний фінансовий стан в умовах ринкової економіки є одним з можливих ризиків підприємницької діяльності та в умовах фінансової кризи в країні носить загальний характер, та у повній мірі стосується обох договірних сторін, а неповернення значної суми коштів за поставлену молочну сировину негативно позначиться на фінансовому стані позивача. Також, позивач наголосив та тому, що між сторонами укладена угода про порядок виконання зобовязань щодо погашення наявної заборгованості за поставлену молочну сировину за договором поставки №15/13 від 08.01.2013, яку відповідач не виконує, борг не сплачує.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що такі обставини надання розстрочки виконання рішення суперечать положенням вищенаведеної статті 121 Господарського процесуального кодексу України, не є винятковими, і такими, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а тому слід відмовити у задоволенні заяви боржника ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про розстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області по справі №917/138/16 строком на 36 місяців, як такої, що є необґрунтованою та суперечить діючому законодавству.

З огляду на вищевикладене, рішення місцевого господарський суду в частині часткового задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення у справі та розстрочення виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/138/16 зі сплати заборгованості у сумі 2778966,99 грн на 24 місяці рівними частинами підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача про надання розстрочки виконання рішення у даній справі.

Щодо вимоги апелянта про задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на кошти та майно ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» колегія суддів зазначає.

Предметом позову у даній справі є стягнення з ТОВ «Лозівський молочний завод» заборгованості у розмірі 2678031,37 грн за договором поставки №15/13 від 08.01.2013.

При цьому, позивачем подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" у межах суми позовних вимог та судових витрат, обґрунтовуючи її тим, що відповідач знаходиться у скрутному матеріальному становищі, тільки за 2016 загальна сума заборгованості перед кредиторами, яка встановлена судовими рішеннями у справах складає більше ніж 14000000,00 грн, а на розгляді у господарських судах перебувають справи щодо стягнення ще близько 4000000,00 грн; у друкованому виданні "Полтавський вісник" №44 від 27.10.2016 розміщено оголошення про реалізацію відповідачем майна, а саме: обладнання з переробки молочної сировини. Позивач зазначає, що наявність численних боргів у ТОВ "Лозівський молочний завод" та ухилення від виконання узятих на себе договірних зобовязань, дозволяють зробити обґрунтоване припущення про реальність загрози невиконання рішення суду та наявність підстав для застосування правового механізму забезпечення позову.

За приписами статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16 Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову зазначено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 3 зазначеної постанови також вказано, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

З урахуванням наведеного, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести адекватність засобу забезпечення позову, за загальними правилами відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, а суд, з урахуванням наданих доказів, характеру та особливостей спірних правовідносин, на підставі норм діючого законодавства, вирішити питання вжиття заходів до забезпечення позову.

Обираючи, який саме захід забезпечення позову слід застосовувати у тій чи іншій справі, господарський суд повинен виходити з такого.

У позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах

розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, обґрунтовано вказав, що позивачем не зазначено, на які саме рахунки та яке майно відповідача необхідно накласти арешт.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність.

Колегія суддів з урахуванням збалансованості інтересів сторін, критеріїв розумності, обґрунтованості, адекватності вжиття заходів забезпечення позову, дійшла висновку, що вимога апелянта (позивача) про вжиття заходів у забезпечення позову щодо накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача у межах суми позовних вимог та судових витрат є необґрунтованою та суперечить нормам чинного законодавства.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи зі змісту ст.34, 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює обставини справи у відповідності до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та приймає рішення за результатами оцінки всіх доказів, які були визнані судом як належні та допустимі.

На підставі викладеного колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Полтавської області від 03.11.2016 у справі №917/138/16 скасуванню у частині задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення у справі та розстрочення виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/138/16 зі сплати заборгованості у сумі 2778966,99 грн на 24 місяці рівними частинами з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача про надання розстрочки виконання рішення у даній справі.

Керуючись ст.ст.85, 99, 101, пункту 2 ст.103, пунктів 1,4 частини 1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім.Енгельса задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 03.11.2016 у справі №917/138/16 скасувати у частині задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення у справі та розстрочення виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/138/16 зі сплати заборгованості у сумі 2778966,99 грн на 24 місяці рівними частинами.

Прийняти у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви (вх.№12118 від 03.10.2016) ТОВ «Лозівський молочний завод» про надання розстрочки виконання рішення у справі №917/136/16.

В іншій частині рішення господарського суду Полтавської області залишити без змін.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 26.12.2016 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя І.В.Тарасова