РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2016Справа №910/18402/16

За позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Приватного підприємства "ВОЯЖ"

про стягнення грошових коштів

Суддя Дупляк О.М.

Представники сторін:

від позивача Ковтун Т.О. (представник за довіреністю);

від відповідача Цермолонський І.М. (представник за довіреністю).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 12/04-1432 від 12.09.2016 до Приватного підприємства "ВОЯЖ" (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як орендар, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010, зокрема, у визначені відповідним договором строки не здійснив оплату орендних платежів за період з 10.11.2015 по 10.05.2016, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2016 порушено провадження у справі № 910/18402/16 та призначено розгляд справи на 25.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2016 розгляд справи відкладено на 15.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 розгляд справи відкладено на 29.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 розгляд справи відкладено на 20.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 розгляд справи відкладено на 23.12.2016.

В судове засідання 23.12.2016 представники сторін з'явились. Представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та дав пояснення по суті спору.

Розглянувши в судовому засіданні 23.12.2016 подане відповідачем клопотання про припинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Згідно з п. 4.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини другої статті 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

За приписами п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подане відповідачем клопотання про припинення провадження у справі є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги у справі № 910/32804/15, на яку відповідач посилається в обґрунтування заявленого клопотання, мали інший предмет.

Розглянувши в судовому засіданні 23.12.2016 подане відповідачем клопотання про залучення третьої особи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі (п. 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подане відповідачем клопотання про залучення третьої особи є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки у поданому клопотанні не доведено, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки щодо однієї з сторін.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 23 грудня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із матеріалів справи, 11 травня 2010 року між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (надалі - позивач, орендодавець) та Приватним підприємством "Вояж" (надалі - відповідач, орендар) було укладено договір оренди №27-Упр(Ор)-10 (надалі - договір оренди), відповідно до п. 1.1. якого, орендодавець на підставі рішення Київради від 18.12.2008 № 860/860 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), далі - об'єкт оренди, за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1), для торгівлі непродовольчими товарами.

Відповідно до п.п.2.1., 2.2. договору оренди, об'єктом оренди є частина вестибюлю (переходу) визначена відповідно до проектної документації, розробленої "ПП Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючи ми конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 38,7 кв.м, згідно з викопіюванням з Схеми тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору. Вартість об'єкта оренди становить 176100,00 грн без ПДВ.

Пунктом 2.3. договору оренди передбачено, що опис технічного стану об'єкта оренди та дата його передачі орендарю, його склад зазначаються в акті приймання-передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною договору (додаток №1 до договору). Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі КП "Київський метрополітен".

Відповідно до п.п. 3.1.,3.2., 3.4. договору оренди, за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Рішення Київради від 18.12.2008 №860/860 та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 28.09.2006 №34/91 та на дату підписання договору місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною цього договору становить: 191,3 грн. за 1 м. кв. орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на квітень 2010 року з урахуванням індексу інфляції за березень 2010 року, складає 7403, 54 грн без ПДВ. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць. Додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України.

Згідно п. 3.5. договору оренди, орендна плата по договору проводиться орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем оплати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта орендодавцеві.

Пунктом 3.6. договору оренди передбачено, що орендна плата сплачується незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно, не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Відповідно до п. 4.14. договору оренди, орендар після припинення дії договору оренди та у разі відмови у продовженні договору оренди зобов'язаний протягом 10 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю. У разі невиконання пункту 4.14 в силу вступає рішення Київради. При цьому оплата по договору нараховується орендодавцем та сплачується орендарем до дати фактичного повернення об'єкта оренди та підписання акту прийому-передачі.

У п. 9.1. договору оренди визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і, відповідно до рішення Київради від 18.12.2008 № 860/860, діє з 12.05.2010 до 10.05.2013.

Додатком до договору №2 є розрахунок місячної плати по договору, згідно із яким вартість об'єкту оренди станом на 30.11.2010 - 176 100, 00 грн без ПДВ, оренда плата станом березень 2010 року - 7337,50 грн., орендна ставка 50%, орендна плата за квітень 2010 року 8884,25 грн з ПДВ.

На виконання умов договору оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010 позивач передав, а відповідач прийняв в оренду частину переходу станції метро "Харківська" (вестибюль № 1), загальною площею 38,7 кв.м., що підтверджується актом приймання-передачі майна в оренду від 12.05.2010 (копія міститься в матеріалах справи).

Крім того, на виконання умов договору оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010 позивач передав, а відповідач прийняв в оренду частину переходу станції метро "Харківська" (вестибюль № 1), загальною площею 38,7 кв.м., що підтверджується актом приймання-передачі майна в оренду від 13.05.2016 (копія міститься в матеріалах справи).

Позивач стверджує, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010, зокрема, у визначені відповідним договором строки не здійснив оплату орендних платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином за період з 10.11.2015 по 10.05.2016 в розмірі 110 440,12 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь штрафні санкції за неналежне виконання умов договору щодо сплати орендних платежів.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За умовами ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

У відповідності із ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Як вже було встановлено судом, 11.05.2010 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди №27-Упр(Ор)-10, відповідно до п. 1.1. якого, орендодавець на підставі рішення Київради від 18.12.2008 № 860/860 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), далі - об'єкт оренди, за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1), для торгівлі непродовольчими товарами.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010 позивач передав, а відповідач прийняв в оренду частину переходу станції метро "Харківська" (вестибюль № 1), загальною площею 38,7 кв.м., що підтверджується актом приймання-передачі майна в оренду від 12.05.2010 (копія міститься в матеріалах справи).

Крім того, на виконання умов договору оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010 позивач передав, а відповідач прийняв в оренду частину переходу станції метро "Харківська" (вестибюль № 1), загальною площею 38,7 кв.м., що підтверджується актом приймання-передачі майна в оренду від 13.05.2016 (копія міститься в матеріалах справи).

Як стверджує позивач, відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010, зокрема, у визначені відповідним договором строки не здійснив оплату орендних платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином за період з 10.11.2015 по 10.05.2016 в розмірі 110 440,12 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що позивач не лише повторно намагається стягнути розмір орендної плати за період з 01.10.2015-15.11.2015, який вже був стягнутий за рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 910/32804/15. Відповідач також вказав, що в рішенні Господарського суду м. Києва по справі № 910/32804/15 від 23.03.2016 встановлено, що договір оренди №27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010 припинив свою дію, у зв'язку зі спливом строку на який його було укладено.

Доводи відповідача щодо того, що позивач повторно намагається стягнути розмір орендної плати за період з 01.10.2015-15.11.2015, який вже був стягнутий за рішенням Господарського суду м. Києва по справі № 910/32804/15 не приймаються до уваги судом, оскільки предметом розгляду даної справи є позовні вимоги про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за період з 10.11.2015 по 10.05.2016.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором оренди №27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010 в розмірі 110 440,12 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 14 892,43 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

В пункті 6.2. договору оренди сторони погодили, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплачених орендних платежів за кожен день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Оскільки, як встановлено судом, договір оренди № 27-Упр(Ор)-10 від 11.05.2010 припинив свою дію 10.05.2013, відтак, між сторонами станом на листопад 2015 року відсутня письмова угода щодо забезпечення виконання зобов'язання у вигляді пені, відповідно у позивача відсутні правові підстави для нарахування пені, починаючи з 10.05.2013.

Отже, позовні вимоги з стягнення пені у розмірі 14 892,43 грн, нарахованої позивачем за період з 11.01.2015 по 31.05.2016, задоволенню не підлягають.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, встановив, що останній є вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 1088,91 грн нарахованих позивачем за період з 11.11.2015 по 31.05.2016.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "ВОЯЖ" (ідентифікаційний код 23730362; адреса: 02068, м. Київ, вул. Ревуцького, 12а) на користь Комунального підприємства "Київський метрополітен" (ідентифікаційний код 03328913; адреса: 03056, м. Київ, пр-т Перемоги, 35) суму основного боргу в розмірі 110 440 (сто десять тисяч чотириста сорок) грн 12 коп., суму 3% річних в розмірі 1 088 (одна тисяча вісімдесят вісім) грн 91 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 672 (одна тисяча шістсот сімдесят дві) грн 93 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.12.2016.

Суддя О.М.Дупляк