ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. Справа № 922/3236/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 11.04.2016р. №17/2016;

1-го відповідача ОСОБА_2, в.о. директора, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 04.11.2015р;

2-го відповідача ОСОБА_3, за довіреністю від 20.12.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства Навчально дослідне господарство Докучаєвське Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_4 (вх.№3250Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016р.

у справі № 922/3236/16

за позовом ТОВ Агрікор Холдинг, с. Сергіївка

до 1-го відповідача Державного підприємства Навчально дослідне господарство Докучаєвське Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_4

до 2-го відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю агрофірма Рассвет, с. Тернова

про стягнення 19750,32 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів 17810,00 грн. основного боргу, 1211,08 грн. інфляційних втрат та 729,24 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.11.2016р. у справі №922/323/16 (суддя Погорелова О.В. ) позов задоволено повністю; стягнуто солідарно з Державного підприємства "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського Національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Рассвет" на користь ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" 17810,00 грн. основного боргу, 1211,08 грн. інфляційних нарахувань та 729,24 грн. 3% річних; стягнуто з Державного підприємства "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського Національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва на користь ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" 689,00 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Рассвет" на користь ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" 689,00 грн. судового збору.

Державне підприємство Навчально дослідне господарство Докучаєвське Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_4 з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016р. у справі №922/3236/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2016р. суддею доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 21.12.2016р.; відстрочено апелянту сплату судового збору за подання апеляційної скарги до 21.12.2016р.

19.12.2016р. на адресу суду від 2-го відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№12856)

21.12.2016р. на адресу суду від апелянта надійшов оригінал платіжного доручення від 20.12.2016р. №139 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1515,80 грн., яке долучено до матеріалів справи (вх.№12955)

21.12.2016р. на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх. №12956)

У судовому засіданні 21.12.2016р. представник 1-го відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представники позивача та 2-го відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.04.2015 року між позивачем та відповідачами був укладений договір №1504-2 про виконання робіт, відповідно до умов якого, виконавець (позивач) зобов'язується відповідно до умов цього договору здійснити передпосівну обробку насіння сої, наданого замовником, протруйником та виконати супутні роботи, перелік яких визначається сторонами в специфікаціях до цього договору (далі - роботи), а замовник зобов'язується прийняти насіння після обробки та прийняти і оплатити виконані роботи (п. 1.1 договору).

15.04.2015 року між сторонами була підписана специфікація №1 до договору, відповідно до якої на обробку було передано 137 тон сої на загальну вартість робіт 17 810,00 грн.

30.04.2015 року та 14.05.2015 року між сторонами були підписані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за № 404 та №467, відповідно до яких позивачем були виконані роботи на загальну суму 17 810,00 грн.

30.04.2015 року та 14.05.2015 року позивачем були виставлені рахунки на оплату №75 та №77.

У п.п. 2.1, 2.2, 2.3 договору сторони погодили, що вартість протруєння 1 тони насіння сої становить 130,00 грн. Загальна розрахункова вартість робіт з протруєння насіння визначається у специфікаціях до цього договору, узгоджених та підписаних обома сторонами. Остаточну вартість робіт сторони погоджують підписанням актів приймання-передачі виконаних робіт з урахуванням фактичної кількості протруєного насіння та вартості тари.

У п.п. 2.5 та 2.6 договору сторони передбачили, що оплата загальної вартості робіт з протруєння насіння здійснюється замовником шляхом безготівкового перерахування попередньої оплати в розмірі 100% визначеної в специфікаціях вартості робіт на банківський рахунок виконавця протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання рахунка-фактури виконавця. Остаточний розрахунок з урахуванням фактичної кількості протруєного насіння здійснюється сторонами не пізніше 5 (п'яти) банківських днів після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт.

Позивач зазначає про те, що відповідачі виконані роботи не оплатили, внаслідок чого в останніх утворилась заборгованість у розмірі 17 810,00 грн., що й стало підставою для звернення останнього з позовом до господарського суду Харківської області, в якому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 17810,00 грн. основного боргу, 1211,08 грн. інфляційних втрат та 729,24 грн. 3% річних.

15.11.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 Господарського кодексу України, загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про договір підряду.

Приписами статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до частини 1 статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як було зазначено вище, між сторонами був укладений договір про виконання робіт від 15.04.2015р. №1504-2.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем умови договору виконано належним чином без зауважень, що підтверджується наведеними вище актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) за № 404 та №467, відповідно до яких позивачем були виконані роботи на загальну суму 17 810,00 грн.

А отже, місцевим господарським судом вірно встановлено та актами здачі прийняття робіт підтверджено, що позивач виконав свої зобовязання у повному обсязі, а саме виконав роботи по здійсненню передпосівної обробки насіння сої, проте відповідачами в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору неналежним чином виконано свої зобовязання, внаслідок чого станом на момент розгляду справи в господарському суді першої інстанції за ними утворилась заборгованість.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що відповідачі прострочили виконання зобов'язання з оплати виконаних робіт у розмірі 17 810,00 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що спірний договір є недійсним правочином, так як замовник робіт на момент укладення договору не був юридичною особою, оскільки не мав цивільної дієздатності та волевиявлення сторони в інтересах якої він укладався, з огляду на наступне.

Приписами статті 80 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до статті 91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Стаття 92 Цивільного кодексу України визначає поняття цивільної дієздатності юридичної особи та передбачає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Так, сторонами у справі не заперечується той факт, що як на час укладення договору про спільну діяльність від 26.01.2012 року так і на час підписання договору про виконання робіт № 1504-2 від 15.04.2015 року, останні діяли як юридичні особи та були наділені повним обсягом цивільної правоздатності та дієздатності, а отже мали право укладати будь-які господарські договори, які не суперечать чинному законодавству України.

Як вбачається з матеріалів справи, договір на виконання робіт від 15.04.2016 року був підписаний сторонами з метою виконання цілей, передбачених договором про спільний обробіток земельної ділянки № б/н від 26.01.2016 року, укладеним між 1-м відповідачем та позивачем та предметом якого є зобовязання сторін щодо обєднання зусиль для досягнення господарських цілей, у рамках чинного законодавства України, спільного оброблення земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 1 500,00 га для вирощування зернових культур, вирощування олійних культур, вирощування буряків, оптової торгівлі зерном, насінням та кормами для тварин тощо.

Приписами статі 1130 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобовязуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватись на основі обєднання вкладів учасників (просте товариство) або без обєднання вкладів учасників.

Статтею 1135 Цивільного кодексу України встановлено порядок ведення спільних справ учасників, зокрема, під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства.

У разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства. Рішення щодо спільних справ учасників приймаються учасниками за спільною згодою, якщо інше не встановлено договором простого товариства.

Пунктом 1.1. Додатку № 2 від 26.01.2012 року та Додатку № 3 від 01.03.2012 року внесено зміни до пункту 5.1. договору про спільний обробіток земельної ділянки №б/н від 26.01.2012 року та змінено розділ 5 ОСОБА_4 спільних справ договору, а саме, передбачено, що керівництво спільною діяльністю, ведення спільних справ доручається ДП НДГ Докучаєвське ХНА У ім. В.В. Докучаєва.

У п. 1.2 Додатку № 2 та Додатку № 3 до договору про спільну діяльність передбачено, що рішення щодо спільних справ, повязаних з виконанням цього договору, приймаються сторонами за спільною згодою.

Сторона 1 (ДП НДГ Докучаєвське ХНА У ім. В.В. Докучаєва) є повноважним представником Сторони - 2 (ТОВ Агрікор Холдинг) у питаннях здійснення спільної діяльності відповідно до цього договору та здійснює всі необхідні юридичні дії для виконання договору (п. 1.3 Додатку № 2 та Додатку № 3 до договору про спільну діяльність).

Сторона - 1 забезпечує ведення бухгалтерського обліку спільної діяльності, ведення податкового обліку і складання Фінансової звітності за результатами спільної діяльності (п. 1.5 Додатку № 2 та Додатку № 3 Договір про виконання робіт № 1504-2 від 15.04.2015р.).

Нормами цивільного законодавства передбачено, що сторони договору про спільну діяльність, якими можуть бути як юридичні так і фізичні особи, зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

А отже, при укладенні договору про спільну діяльність від 26.01.2012 року відповідачами було визначено учасника на якого покладаються повноваження ведення справ спільної діяльності, в тому числі і укладення правочинів, необхідних для досягнення цілей та результатів, визначених договором про спільну діяльність.

Стороною на яку покладено обовязок ведення спільних справ та уповноважено діяти від імені іншого учасника договору є ДП НДГ Докучаєвське ХНАУ ім. В.В. Докучаєва.

Таким чином, на думку колегії суддів, посилання апелянта на те, що договір про виконання робіт від 15.04.2015р. є недійсним з моменту укладення, оскільки замовник за договором на момент його укладення не був юридичною особою, у звязку з чим не мав цивільної дієздатності є безпідставними та такими, що суперечать приписам статей 1130, 1135 Цивільного кодексу України.

Договір про виконання робіт від 15.04.2015р. був підписаний 1-м відповідачем в особі керівника підприємства, який на підставі п.1.3 Додатку №2 та №3 до договору про спільну діяльність від 26.01.2012 року та відповідно до вимог частин 1 та 2 статті 1135 Цивільного кодексу України, діяв як повноважний представник 2-го відповідача в межах договору про спільну діяльність від 26.01.2012р. та був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності.

Крім того, згідно ст. 1130 Цивільного кодексу України, із змісту договору про спільну діяльність вбачається, що сторони (учасники) об'єднують свої зусилля для досягнення спільної мети без створення юридичної особи.

Тобто, замовником робіт по договору від 15.04.2015 року не могла бути новостворена юридична особа, оскільки вказаний договір був укладений для виконання мети передбаченої договором про спільну діяльність від 26.01.2012 року.

Спільна діяльність відповідачів, яка велась на підставі договору про спільний обробіток земельної ділянки № б/н від 26.01.2012 має всі ознаки притаманні простому товариству, що передбачені вимогами цивільного законодавства, оскільки при укладенні договору сторони обєднали свої зусилля та вклади, для спільного обробітку земельної ділянки з метою отримання прибутку, зареєстрували у податкових органах даний договір, вели окремий облік цих господарських операцій та несли витрати, необхідні для досягнення цілей визначених договором.

За приписами ч. 2 ст. 1138 Цивільного кодексу України, якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

Також, не приймаються до уваги колегії суддів твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 не мала повноважень на укладення договору про виконання робіт № 1504-2 від 15.04.2015 року, оскільки з 26.01.2015 року була звільнена з посади директора ДП НДГ Докучаєвське ХНАУ ім. В.В. Докучаєва у звязку з закінченням дії контракту від 23.01.2012 року, з огляду на наступне.

Статтею 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", В Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, імя, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Відповідно до ОСОБА_4 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, станом на 15.04.2015р., керівником Державного підприємства "Навчально дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва значиться ОСОБА_6.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно встановив, що в день підписання договору про виконання робіт № 1504-2 від 15.04.2015 року, ОСОБА_6, згідно відомостей що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, була керівником та підписантом ДП НДГ Докучаєвське ХНАУ ім. В.В. Докучаєва, а отже мала повноваження на укладання вказаного договору та мала право представляти спільні інтереси відповідачів за договором про спільний обробіток земельної ділянки.

Помилковими є посилання апелянта на відомості щодо зміни керівника підприємства, і як наслідок на відсутність повноважень у керівника на підписання договору, у звязку з тим, що відомості про зміну керівника не були внесені до Єдиного державного реєстру.

Щодо вимоги про стягнення з відповідачів 1211,08 грн. інфляційних втрат та 729,24 грн. 3% річних, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 1.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

А отже, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про правомірність задоволення інфляційних втрат у сумі 1211,08 грн. та 3% річних у сумі 729,24 грн.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді судового рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу Державного підприємства Навчально дослідне господарство Докучаєвське Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну Державного підприємства Навчально дослідне господарство Докучаєвське Харківського національного аграрного університету імені ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.11.2016р. у справі №922/3236/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 22.12.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.