ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

08 грудня 2016 р. Справа № 902/907/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

(АДРЕСА_1, 21009)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке»

(вул. Мандролька, буд.19, смт. Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, 22865)

про стягнення 46544,04 грн.

за участю секретаря судового засідання Жиляк С.І.,

представників сторін:

позивача ОСОБА_2 за угодою № 17/10/16 від 17.10.2016 року;

відповідача Каленяк Е.А. за довіреністю б/н від 09.09.2016 року.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке» заборгованості в загальному розмірі 46 544,04 грн., з яких: 28 369,80 грн. - основний борг; 15 260,19 грн. - пеня, 1834,05 грн. - інфляційні втрати та 1080,00 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань в частині повного та своєчасного проведення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою суду від 27.10.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/907/16 з призначенням до розгляду на 15.11.2016 року та зобов'язано сторін надати докази, необхідні для вирішення спору в даній справі.

Ухвалою суду від 15.11.2016 року розгляд справи відкладено на 08.12.2016р., у зв'язку з невиконанням сторонами вимог суду та неявкою відповідача.

15.11.2016 року, після судового засідання, до суду надійшов відзив на позовну заяву б/н. та дати (вх. № канц. суду 06-52/10672/16 від 15.11.2016 року) за підписом представника відповідача за довіреністю Каленяка Е. А., в якому останній заперечує проти позову, посилаючись зокрема на те, що сторонами не визначено конкретних строків виконання зобов'язання, відповідачем зобов'язання виконуються відповідно до усних домовленостей. Відтак, на думку відповідача, відсутні підстави нарахування пені та інших санкцій. Заперечує відповідач і щодо стягнення 10 000,00 грн. адвокатських послуг, посилаючись на відсутність доказів в підтвердження понесення позивачем таких витрат.

При розгляді справи 08.12.2016 року представником позивача за угодою ОСОБА_4 подано заяву б/н. від 08.12.2016 року про зменшення позовних вимог, в якій останній просить стягнути з відповідача 15 000 грн. боргу, 15 260,19 грн. пені, 1834,05 грн. інфляційних втрат, 1080,00 грн. три відсотки річних, 1450,00 грн. судового збору, та 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

У відповідності до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Таким чином, подану представником позивача заяву прийнято судом до розгляду, а спір розглядається з урахуванням зменшених позовних вимог.

Представник відповідача, в судовому засіданні, визнав основний борг в розмірі 15 000,00 грн., та заперечував проти стягнення штрафних санкцій.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Господарські договори укладаються за правилами встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до положень ч.1 ст. 181 Господарського Відповідно до положень ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України, яка регулює загальний порядок укладання господарських договорів, господарський договір за загальними правилами укладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути двохсторонніми.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обв'язку.

Як стверджується позивачем та підтверджується матеріалами справи, позивачем 03.06.2015 року та 08.07.2015 року за видатковими накладними поставлено відповідачу 43 369,80 грн. (а.с. 8-12)

Відповідачем проведено розрахунки за поставлений товар частково, в сумі 28 369,80 грн. (а.с. 52,53).

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогою № 12 від 25.05.2016 року про сплату заборгованості, яка отримана останнім 27.05.2016 року, однак залишена без відповіді та задоволення. (а.с. 14,15)

З огляду на фактичні правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем, судом встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні відносини, на підставі укладеного договору купівлі-продажу у спрощений спосіб, як це передбачено ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України, і цей договір є підставою для виникнення у його сторін майно-господарських зобов'язань.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення договірних зобов'язань щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Господарський суд приймає до уваги, що покупцем при отриманні товару не подавалося жодних заперечень щодо неналежності виконання постачальником прийнятих договірних зобов'язань з купівлі товару.

Оскільки суду не надано доказів незгоди відповідача щодо належності виконання позивачем прийнятих на себе зобов'язань, не надано доказів відмови від цього товару та прийняття його у встановленому порядку, суд дійшов висновку, що свої зобов'язання позивач виконав належним чином.

Стаття 193 Господарського кодексу передбачає, суб'єкти господарювання та учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Аналогічне положення закріплено в ст. 526 Цивільного кодексу України. Так, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно умовам договору та вимогам цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а у разі відсутності таких умов і вимог - згідно звичаїв ділового обігу або іншим вимогам, які звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлює, якщо в зобов'язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначає обов'язок Покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В порушення умов договору, вимог зазначених статей Цивільного та Господарського кодексів України відповідач не оплатив товар в повному обсязі.

Загальна сума основної заборгованості на час розгляду справи становить 15 000,00 грн., тому зазначена сума підлягає стягненню з останнього на користь позивача.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлені вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 1080,00 грн., втрат від інфляції в розмірі 1834,05 грн. та пені в розмірі 15260,19 грн..

Розглядаючи наведені вимоги суд зважає на наступні приписи чинного законодавства.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України , боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши розрахунок 3% річних судом виявлено помилки в періоді нарахування, оскільки позивачем не враховано положення наведених вище норм. Зважаючи, що сторонами не визначено строк виконання грошового зобов'язання, слід виходити з приписів ст. ст. 530, 692 Цивільного кодексу України, і виходячи з дати поставки яка стала підставою звернення з позовом до суду (08.07.2015 року), нарахування відсотків річних можливе з наступного дня (09.07.2014 року). Вказані помилки потягли за собою і помилку в заявленій до стягнення сумі трьох відсотків річних. Провівши перерахунок трьох відсотків річних за допомогою системи «Ліга Закон», у відповідності до приписів наведених вище норм, судом отримано суму 1079,58 грн..

За таких обставин в позові в частині стягнення 0,42 грн. трьох відсотків річних слід відмовити, як безпідставно заявлених.

Щодо заявлених до стягнення втрат від інфляції судом виявлено помилки в періодах нарахування. Водночас, вказані помилки не вплинули на загальний розмір заявленої до стягнення суми втрат від інфляції.

Щодо вимоги про стягнення пені в розмірі 15 260,19 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконання частини зобов'язання, або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.1 ст.624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

При цьому суд зважає, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб, і не забезпечено виконання грошового зобов'язання пенею.

За таких обставин, суд зважає на заперечення відповідача в цій частині, та вважає, що вимога про стягнення пені заявлена безпідставно, а відтак не підлягає задоволенню.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Інші заперечення відповідача спростовуються наведеним вище, а відтак не можуть братись судом до уваги.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу, суд зважає на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом ОСОБА_4 підтверджуються витягом з угоди № 17/10/16 від 17.10.2016 року та ордером серія ВН № 026478.

Відповідно до витягу з угоди Адвокат бере на себе зобов'язання представляти інтереси позивача у Господарському суді Вінницької області у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Ситковецьке» про стягнення заборгованості.

У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 316, виданого на підставі рішення Вінницької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.01.1999 року № 1 на ім'я ОСОБА_4.

Як зазначено у п. 5 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.07.2004р. № 01-8/1270 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2003р. щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Статтею 44 ГПК передбачено відшкодування зазначених витрат за послуги, надані лише адвокатом, а не будь-яким представником (постанова Верховного суду України від 01.10.2002р. у справі № 30/63).

Окрім того, у п.10 інформаційного листа від 14.12.2007р. №01-8/973 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права» Вищий господарський суд України зазначив, що стаття 44 ГПК передбачає відшкодування як судових витрат сум, що були сплачені стороною за отримання лише послуг адвокатів, а не будь-яких представників.

Зі змісту ст.ст. 13-15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вбачається, що адвокатська діяльність здійснюється адвокатом індивідуально (самозайнята особа) та шляхом створення юридичної особи у формі адвокатського бюро та адвокатського об'єднання.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до п.1 ст. 33 Правил адвокатської етики гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту.

Пунктом 6.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" встановлено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

При дослідженні судом матеріалів справи встановлено відсутність належних доказів в підтвердження оплати послуг адвоката в розмірі 10 000,00 грн. за вказаною справою.

Так, в підтвердження заявлених витрат представником позивача надано розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу згідно договору № 17/10/16 від 17.10.2016 року зі змісту якого вбачається, що вартість наданих послуг за позовом ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Ситковецьке» склала 4120 грн.. Відтак сплата гонорару в розмірі 10 000,00 грн. є необґрунтованою.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Окрім того, відповідно до виписки по рахунку № 9 (а.с. 48) та платіжного доручення № 653 від 18.10.2016 року (а.с. 49), позивачем перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_4 гонорар в сумі 10 000,00 грн., оскільки особовий рахунок № 9 відкрито саме на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_4, а не адвоката ОСОБА_4.

За таких обставин, виходячи з приписів наведених вище норм, у суду відсутні правові підстави для задоволення таких витрат.

Щодо понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору, суд зважає на наступне.

Статтею 3 Закону України "Про судовий збір" зокрема визначено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви.

Відповідно до п. 2.1, 2.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції з 01.09.2015 року) за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

В силу ст. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 року № 928-VІІІ встановлено з 1 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати 1378,00 гривень на місяць.

Виходячи з вимоги позивача у даній справі, розмір судового збору з неї становить 1 378,00 грн.. Як вбачається з платіжного доручення № 652 від 18.10.2016 року позивачем сплачено 1450,00 грн. судового збору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, сума судового збору в розмірі 72,00 грн. підлягає поверненню.

При цьому, в силу ст. 7 (ч.1) в редакції Закону України "Про судовий збір" з 01.09.2015 року, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу за правилами ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ситковецьке» (вул. Мандролька, буд. 19, смт. Сітківці, Немирівський район, Вінницька область, 22865, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, 21009, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. - боргу; 1079 (одну тисячу сімдесят дев'ять) грн. 58 коп. - 3% річних; 1 834 (одну тисячу вісімсот тридцять чотири) грн. 05 коп. - інфляційних втрат та 774 (сімсот сімдесят чотири) грн. 10 коп. - витрат зі сплати судового збору.

3. В позові в частині стягнення 15 260,19 грн. пені та 0,42 грн. три відсотки річних відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13 грудня 2016 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи