ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2016 р. Справа № 922/4523/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

1- го відповідача - Жебелева Г.С.,

2- го відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2361 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 16 серпня 2016 року по справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Південне

до

1. Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків

2. Публічного акціонерного товариства "Харківоблбудтранс", м. Харків

про стягнення 1447695,96 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року, Фізична особа підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач), звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", (відповідач-1) про стягнення завданої майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на завдання йому майнової шкоди в результаті залиття гарячою водою приміщення за адресою АДРЕСА_1, що сталося в результаті бездіяльності персоналу КП "ХТМ".

За клопотанням КП "Харківські теплові мережі", 24 квітня 2015 року, до участі у справі залучений другий відповідач Публічне акціонерне товариство "Харківоблбудстранс".

Позивач просив суд задовольнити вимоги по відшкодуванню збитків у повному обсязі, з урахуванням існуючих ринкових цін на знищені товари, виходячи з того, що шкода, завдана бездіяльністю робітників та посадових осіб КП "ХТС" майну фізичної особи відшкодовуються за загальним правилом у повному обсязі. Також просив суд врахувати, що не є суб`єктом сфери теплопостачання, а початком спору просив вважати події 14-16 жовтня 2011 року, які спричинили шкоду майну позивача, що є предметом господарського обороту.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.07.2016 року (вх. 24239) позивач просив суд стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 витрати понесені в результаті знищення автомобільно-тракторних та інших запасних частин та агрегатів у розмірі 8787105,13 грн., витрати у зв'язку зі знищенням капітального ремонту складських приміщень - 32846,00 грн., витрати на сплату послуг по відновленню первинної складської та знищеної бухгалтерської документації і підготовці позову до господарського суду Харківської області - 35400,00 грн., витрати зі сплати послуг на оцінку ринкової вартості знищеного майна - 15425,00 грн., а також, відшкодувати позивачу сплачений судовий збір у розмірі 140300,12 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16 серпня 2016 року по справі (головуючий суддя Лаврова Л.С., суддя Лавренюк Т.А., суддя Светлічний Ю.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права при прийнятті рішення, просить це рішення скасувати, прийняти нове, яким:

стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 кошти у розмірі 8787105,13 грн втрати, яких зазнав ФОП ОСОБА_3 у зв'язку із знищенням автомобільно-тракторних та інших запасних частин та агрегатів;

стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 кошти у розмірі 32846 грн втрати, яких зазнав ФОП ОСОБА_3.у зв'язку зі знищенням капітального ремонту складських приміщень за адресою АДРЕСА_1;

стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 кошти в розмірі 35400 грн витрати, яких зазнав ФОП ОСОБА_3 у зв'язку зі сплатою послуг по відновленню первинної складської та знищеної бухгалтерської документації, підготовці к поданню до господарського суду Харківської області актів та іншої інженерної документації;

стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 кошти у розмірі 15425 грн витрати, яких зазнав ФОП ОСОБА_3 у зв'язку зі сплатою послуг на оцінку ринкової вартості знищеного майна.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник першого відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представник другого відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції» 2), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

У період з 14 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2011 року включно на магістралі №14 КП "Харківські теплові мережі" відбулося заливання гарячою водою складських та інших приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що є власником нежилого приміщення АДРЕСА_1, та внаслідок вказаної аварії йому нанесено майнову шкоду, в частині псування автомобільно-тракторних та інших запасних частин і агрегатів на загальну суму 1126976,11 грн., заподіяної шляхом залиттям приміщення, внаслідок бездіяльності 1-го відповідача, тому позивач просить стягнути з відповідачів збитки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Виходячи з положень ст.1166 Цивільного Кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди, під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо); в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавала шкоди; г) вина завдавала шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005 р.).

Частина 2 ст.1166 ЦК України, встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин).

На підтвердження факту та розміру завданих збитків позивач посилається на пошкодження товарів, які обліковувались на складі та були придбані ним в процесі господарської діяльності у контрагентів. Таким чином, до предмету доказування по справі входять обставини набуття позивачем майнових прав на заявлений до відшкодування товар за відповідними правочинами, які підлягають встановленню судом на підставі первинних документів (договорів, видаткових накладних, ордерів, платіжних доручень, чеків про оплату тощо).

Позивачем в обґрунтування вищенаведених обставин були надані акти прийому-передачі документів за договором надання послуг № 8 від 02.02.2009 року (№ 23 від 11.04.2011 року, № 24 від 08.06.2011, № 25 від 23.06.2011, № 26 від 08.07.2011, № 27 від 02.08.2011, № 28 від 14.08.2011, № 29 від 30.08.2011, № 30 від 15.09.2011, від 30.09.2011, № 32 від 13.10.2011).

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що вищевказані докази були неправомірно відхилені місцевим господарським судом. З приводи цих доводів позивача, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Колегія суддів погоджується із твердженням місцевого господарського суду про те, що наведені акти не є первинними документами в розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", оскільки не відображають господарських операцій щодо набуття майнових прав на товар у контрагентів (третіх осіб), а лише засвідчують факт передачі товару невідомого походження на склад позивача. Крім цього, Позивачем надані видаткова накладна № 27 від 04.10.2011 на суму 6 616 грн., платіжне доручення від 05.10.2011 на суму 6 616 грн., накладна б/н від 05.11.2011 на суму 4 358 грн.(т.2 а.с.75-87).,які не підтверджують заявлену згідно інвентаризаційного акту (т.1, а.с. 99-109) вартість пошкоджених товарів в розмірі 743 102, 18 грн. Будь яких інших первинних документів які б підтверджували права позивача на заявлений ним пошкоджений товар позивачем не надано.

Належними доказами підтвердження факту та розміру збитків, з документи, які відображають набуття права власності позивачем на заявлений товар в розумінні цивільного законодавства (угоди про поставку, видаткові накладні, розрахункові документи).

Місцевим господарським судом цілком обґрунтовано встановлено виходячи, з тих доказів, що містяться в матеріалах справи, що заявлена згідно інвентаризаційного акту (т. 1а.с. 99-109) оціночна вартість нібито знищеного товару на суму понад 700 тис. грн. взагалі не підтверджена позивачем.

Інвентаризаційний акт (т.1,а.с.99-109), є внутрішнім документом бухгалтерського обліку господарюючого суб'єкта та без підтвердження внесених даних первинними документами не має доказової сили.

Щодо посилань апелянта на рішення господарського суду Харківської області від 12.08.2014 по справі 922/2304/14 на підтвердження заявленого обсягу збитків, слід зазначити, що згідно ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням у господарській справі, по набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі сторони

Дане рішення цілком обґрунтовано не враховано судом при винесенні оскаржуваного рішення, оскільки за його змістом за відсутності первинних документів не можливо ідентифікувати, які товари були предметом розгляду, а отже не підлягають ототожненню обставини, щодо яких воно може мати преюдиційне значення по даній справі.

Слід також зазначити, що відповідачі не приймали участі при розгляді справи 922/2304/14.

Висновок експертного економічного дослідження №32 від 04.05.2012 року судового експерта Скляр О.В. (т.1 а.с.123-128), не є підтвердженням нанесення позивачу збитків, оскільки з вступної частині висновку експертом не конкретизовано які саме первинні документи (накладні, акти здачі-приймання виконаних робіт) були предметом дослідження (т.1 а.с. 124), тому встановити відповідність висновків експерта матеріалам та обставинам справи не виявляється за можливе.

Щодо визначення розміру завданих збитків слід зазначити, що згідно ст.7 ЗУ "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Отже, належним доказами підтвердження розміру збитків є висновок професійного оцінювача, який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво та проводить оцінку за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір збитків в редакції заяви про збільшення позовних вимог від 25.07.2016 року позивачем обґрунтовано висновком спеціаліста-економіста Кузнецової А.В. від 25.07.2016 року, яка в розумінні Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" не має повноважень суб'єкта оціночної діяльності. Посилання позивача на повноваження суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_7 та висновок Універсальної біржи "Україна" про оцінку майна не спростовують наведеного, оскільки даним висновком не визначено розміру збитків, він містить лише інформацію про вартість окремих одиниць товарів без загального підсумку про суму збитків.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 3 ст. 623 ЦК України збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора, а якщо вимога не була задоволена добровільно - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем до подачі позову не висувалась вимога про сплату суми відшкодування, та відповідач-1 дізнався про претензії позивача тільки отримавши позов.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Господарський суд першої інстанції вірно вказує на те, що враховуючи, що позивачем не надсилалась вимога про оплату в добровільному порядку, відсутні підстави застосування ринкових цін станом на день ухвалення судового рішення.

Щодо оцінки протиправної поведінки, вини та встановлення причинного зв'язку, колегія суддів зазначає наступне.

З огляду на положення статей 22, 166 ЦК України до предмету доказування по справі входить питання доведення вини відповідача-1 та причинного зв'язку між шкодою та діями заподіювача шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відключений від мережі централізованого опалення та не користується послугами відповідача-1. Наведене підтверджується в тому числі висновком судового експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи (т.6 а.с. 20-21).

Крім цього, згідно висновку судового експерта, встановити причини пошкоджень та наявних руйнувань в приміщеннях будівлі, підтвердження факту залиття приміщень позивача гарячою водою, за слідами в приміщеннях - не вбачалося за можливе (т.6 а.с. 20-21); за результатами візуального обстеження, станом на момент його проведення, експертом не вбачається за можливим встановити часові терміни встановлених експертом пошкоджень приміщення № 25,1,2,3 (т.6 а.с.12,14,15); позивачем допущені порушення експлуатації підвального приміщення через відсутність системи водовідведення по всьому периметру будівлі (т.6 а.с.10).

Згідно п.15.4 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190 і зареєстрованих в Мін'юсті України 07.10.2008р. за №936/15627, у разі використання приміщень складів, підвалів для господарської діяльності в них мають бути виконані усі роботи з гідроізоляції, передбачені діючими будівельними нормами.

Як вбачається з Висновку №27-33-12/12 від 10 жовтня 2014 року лабораторного дослідження технічного стану запасних частин та агрегатів транспортних засобів (т.1, а.с. 144-158), що згідно візуального обстеження автомобільні тракторні запасні частини, на робочих поверхнях яких є сліди пошкоджень від корозії, до подальшої експлуатації за алгоритмом, передбаченим заводом-виробником, не придатні; згідно з результатами вимірів основних деталей, які мають корозію робочих поверхонь та їх пошкодження не є допустимими, оскільки будуть негативно впливати та порушувати алгоритм функціонування цих деталей, що робить їх непрацездатними; надані елементи системи живлення дизельних двигунів не відповідають вимогам ДСТУ 10578-95, ДСТУ 10579-88 і є непрацездатними.

Однак, з наведеного висновку лабораторного дослідження (т.1 а.с. 144-158) не вбачається можливим встановлення, які саме деталі були предметом дослідження, оскільки згідно його описової частини (т1. а.с. 145) експертом не зазначено ідентифікуючих ознак досліджуваних примірників товарів, що виключає встановлення приналежності їх до пошкоджених товарів, які заявлені позивачем.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що враховуючи вищенаведене та те, що надані позивачем докази не дають підстав для достовірного висновку визначення особи, винної за заподіяння шкоди, наявності протиправної поведінки відповідача-1, причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і заподіянням шкоди (залиттям підвального приміщення) та те, що до 2-го відповідача позивачем не заявлено вимог, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про оплату юридичних послуг та послуг оцінювача місцевий господарський суд правомірно зазначив, що відповідно до оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" від 14.01.2014 р. № 01-06/20/2014, п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України» витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Відповідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відшкодуванню у складі судових витрат також не підлягають, оскільки не є послугами адвоката. Згідно з рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2013 від 11.07.2013 до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі у господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 до інших витрат у розумінні статті 44 ГПК до складу інших витрат витрати на правову допомогу та проведення оцінки, особою, яка не є судовим експертом, також не включаються.

Згідно ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, а тому - апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.08.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 27.12.2016 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Россолов В.В.