РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016Справа №910/17741/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом приватного підприємства «АСКОН»

до публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд»

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: Сосніна Л.І. (довіреність № 3 від 12.04.2016);

Цап В.Д. (довіреність № 7 від 05.12.2016);

від відповідача: Каленська М.А. (довіреність № 08-02/16 від 24.12.2015);

Пронін О.А. (довіреність № 92-02/16 від 19.04.2016),

В С Т А Н О В И В:

27.09.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява приватного підприємства «АСКОН» (далі - позивач) до публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - відповідач) про визнання договору недійсним.

Вважаючи, що умови п.п. 2.4, 2.5, 5.4, 5.8, 6.1-6.5 договору складського зберігання № 09-07/15 від 24.07.2015, укладеного сторонами, не відповідають положенням Типового договору, форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 1699 від 08.12.2006, а також вимогам Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» і ст.ст. 614, 617, 950, 951 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду та просив визнати недійсним вказаний договір.

Провадження у справі № 910/17741/16 порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 30.09.2016 та призначено її розгляд на 25.10.2016.

24.10.2016 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав клопотання про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, яке було задоволено судом на підставі ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, представник відповідача подав відзив на позовну заяву, зазначив, що спірний договір був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, а його положення щодо відповідальності позивача, як зберігача, не суперечать положенням Типового договору та вимогам ст. 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», ст. 951 Цивільного кодексу України. Вказав, що позивачем не наведені обставини, які свідчать про порушення його прав та законних інтересів. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

25.10.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав документи, витребувані ухвалою суду від 30.09.2016, для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні представники сторін надали пояснення по суті спору, представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти їх задоволення заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2016 розгляд справи відкладено на 15.11.2016.

14.11.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав письмові пояснення, в яких зокрема вказав, що укладаючи договір на основі Типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, сторони не можуть відступати від його змісту. Під таким відступом слід розуміти включення сторонами до господарського договору умов, які створюють регулювання, що за змістом прав і обов'язків сторін суперечить відповідному регулюванню, передбаченому Типовим договором. Оскільки збереження цілісності речі та її споживчих властивостей є метою договору зберігання, а не його предметом, позивач вважав, що положення спірного договору, зокрема ті, якими встановлено його відповідальність, не відповідають умовам Типового договору та суперечать вимогам чинного законодавства, що має наслідком значні матеріальні втрати для позивача, як зберігача за договором.

Представник відповідача також подав додаткові пояснення, в яких, зокрема, вказав, що згідно з п. 29 Типового договору, останній може містити інші умови, що не суперечать законодавству.

15.11.2016 у судовому засіданні представники сторін надали пояснення по суті спору, а також заявили спільне клопотання про продовження строку вирішення спору, яке було задоволено судом на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 розгляд справи відкладено на 06.12.2016.

05.12.2016 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав додаткові письмові пояснення, в яких підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

06.12.2016 у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 06.12.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

24.07.2015 між приватним підприємством «АСКОН» (далі - позивач або зерновий склад) та публічним акціонерним товариством «Аграрний фонд» (далі - відповідач або поклажодавець) був укладений договір складського зберігання № 09-07/15 (далі - спірний договір), згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався передати, а позивач зобов'язувався прийняти на зберігання зернові, зернобобові, круп'яні, олійні культури (далі - зерно), в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку відповідача і засвідчується складськими квитанціями та в установлений строк на вимогу повернути його відповідачу або особі, зазначеній ним, як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених діючими ДСТУ.

Частинами 1, 2 ст. 26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» встановлено, що за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Форма Типового договору складського зберігання зерна (далі - Типовий договір) затверджена постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2003 р. № 510» № 1699 від 08.12.2006 (далі - постановою КМУ № 1699 від 08.12.2006).

Вважаючи, що умови спірного договору, зокрема пунктів 2.4, 2.5, 5.4, 5.8, 6.1-6.5, не відповідають положенням Типового договору, вимогам Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», а також вимогам статей 614, 617, 950, 951 Цивільного кодексу України та неправомірно збільшують обсяг майнової відповідальності позивача, останній звернувся до суду, просив визнати недійсним вказаний договір на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При перевірці відповідності змісту спірного договору вимогам чинного законодавства та умовам Типового договору судом встановлено наступне.

Пунктом 2.4 спірного договору передбачено, що у разі виникнення спорів щодо якості зерна поклажодавець має право провести незалежну перевірку його якості за рахунок зернового складу.

Пунктом 4 Типового договору передбачено, що у разі виникнення спорів щодо якості зерна поклажодавець має право провести незалежну перевірку його якості.

Положеннями ч. 8 ст. 24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та п. 2 Типового договору передбачено, що кожна із сторін договору складського зберігання зерна при відвантаженні зерна має право вимагати перевірки його якості. Витрати, пов'язані із проведенням аналізу його якості, несе сторона, що зажадала його перевірки.

Згідно з п. 2.5 спірного договору у разі невідповідності показників якості зерна вимогам ДСТУ зерновий склад за власний рахунок та за письмовою згодою поклажодавця доводить зерно до вимог нормативних документів.

Відповідно до п. 5 Типового договору у разі невідповідності якості показників зерна вимогам державних стандартів зерновий склад за письмовою згодою поклажодавця та за його рахунок доводить зерно до необхідної кондиції.

Водночас, суд зазначає, що пункти 2.4, 2.5 спірного договору викладені у наведеній редакції саме за погодженням сторін. До того ж, здійснивши системний аналіз положень Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та Типового договору, суд встановив, що ані нормами Закону ані умовами Типового договору не встановлено прямої заборони щодо покладення витрат, пов'язаних із проведенням перевірки якості зерна або приведенням показників якості зерна у відповідність з вимогами ДСТУ, на зерновий склад. Тому суд дійшов висновку, що зміст пунктів 2.4 та 2.5 спірного договору не суперечить вимогам чинного законодавства та відповідає волі сторін.

Пунктом 5.4 спірного договору передбачено, що поклажодавець сплачує вартість послуг зі зберігання зерна на підставі наданих зерновим складом в термін до 5 числа наступного за звітним місяцем одним пакетом наступних належним чином оформлених документів:

- акт наданих послуг;

- форма № 36 (книга кількісно-якісного обліку, що містить інформацію про рух зерна згідно з бухгалтерським обліком зернових складів);

- форма № 47 (картка аналізу зерна);

- акт-розрахунок (додаток № 7 до Інструкції) та акт форми № 34 - у разі проведення операцій з доробки зерна, або акт зачистки форми № 30 - у разі вибуття всієї партії зерна.

Разом з тим, положеннями Типового договору надання таких документів не передбачено.

Дослідивши умови вищевказаного пункту спірного договору суд зазначає, що складення зазначених у ньому документів передбачене чинним законодавством України. Так, положеннями Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України № 661 від 13.10.2008 (далі - Інструкція) встановлені наступні обов'язки зернового складу:

- обов'язок ведення книг кількісно-якісного обліку (форма № 36) передбачений п. 1.4 Інструкції;

- обов'язок та підстави складення акту-розрахунку визначені п. 1.10 Інструкції;

- обов'язок оформити та передати поклажодавцю примірник картки аналізу зерна (форма № 47) встановлений п. п. 2.32, 2.35 Інструкції.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 7 Цивільного кодексу України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай може бути зафіксований у відповідному документі.

Складення акту виконаних робіт, як документу, що фіксує та підтверджує здійснення господарських операцій є усталеним звичаєм ділового обороту.

Згідно з п. п. 28, 29 Типового договору умови, не передбачені цим договором, регламентуються законодавством, а договір може містити інші умови, що не суперечать законодавству.

Суд зазначає, що положеннями ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України сторін договору, зміст якого визначений на основі типового договору, позбавлено можливості відступати від змісту типового договору, проте надано їм право конкретизувати його умови.

У п. 38 інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» № 01-8/211 від 07.04.2008 (далі - інформаційний лист ВГСУ № 01-8/211) роз'яснено, що згідно з абзацом четвертим частини четвертої статті 179 ГК України сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. При цьому слід враховувати, що укладення договору спрямоване на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. Тому викладення умов договору у спосіб, відмінний від застосованого у типовому договорі (приміром, викладення умов договору іншими словами), не є відступом від змісту типового договору. Під таким відступом слід розуміти включення сторонами до господарського договору умов, які створюють регулювання, що за змістом прав і обов'язків сторін суперечить відповідному регулюванню, передбаченому типовим договором.

Враховуючи положення п. п. 28, 29 Типового договору, які кореспондуються з нормами ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про те, що умови п. 5.4 спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства, а сторони скористались своїм правом та конкретизували умови Типового договору.

Відповідно до п. 5.8 спірного договору у разі невідповідності фактичної кількості зерна поклажодавця на зерновому складі кількості, що обліковується за даними поклажодавця, чи погіршення його якісних показників, що підтверджується актом наявності, оплата послуг за зберігання зерна поклажодавцем не здійснюється до приведення кількості та якості зерна у відповідність до нормативних показників.

Позивач вважав, що вищевказаний пункт спірного договору перекладає тягар збитків на позивача незалежно від його вини, оскільки погіршення якості зерна може відбуватись внаслідок впливу багатьох чинників природного характеру, що не залежать від волі людини, тому наслідком застосування п. 5.8 спірного договору може бути неправомірне позбавлення позивача оплати за надані послуги зберігання.

Водночас, статтею 32 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» встановлений обов'язок зернового складу повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Таким чином, обов'язком зберігача є забезпечення належних умов зберігання майна, які запобігатимуть погіршенню його якості.

Отже, положення п. 5.8 спірного договору спрямовані не на покладення тягаря збитків на позивача, як зберігача майна, або позбавлення його плати за надані послуги, а на забезпечення належного виконання ним обов'язків, встановлених законодавством.

Дослідивши відповідність положень розділу 6 спірного договору, якими врегульована відповідальність сторін за порушення його умов, вимогам чинного законодавства та умовам Типового договору судом встановлено наступне.

Пунктом 6.1 спірного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов даного договору.

Зміст п. 6.1 спірного договору не суперечить положенням пункту 18 Типового договору, яким передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 6.2 спірного договору у разі надання зерновим складом акту наданих послуг, оформленого неналежним чином, поклажодавець не несе відповідальності за невчасну оплату.

Оспорюючи правомірність умов п. 6.2 спірного договору позивач зазначав, що законодавством не встановлені вимоги до оформлення акту наданих послуг, а визначення вірності його оформлення є суб'єктивною думкою відповідача.

Наведені твердження позивача не відповідають дійсності та спростовуються наступним.

Пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Послідовний аналіз наведених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що акт виконаних робіт (наданих послуг), як документ, що підтверджує факт виконання робіт або надання послуг за договором, є первинним бухгалтерським документом.

В свою чергу пунктом 2.4 Положення встановлений перелік обов'язкових реквізитів первинних документів: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, чинним законодавством чітко визначені вимоги до оформлення акту наданих послуг, як до первинного бухгалтерського документу.

Крім того, як встановлено судом складення акту виконаних робіт є усталеним звичаєм ділового обороту, а передбачивши в спірному договорі необхідність складення такого документу сторони спірного договору скористались своїм правом та фактично конкретизували умови Типового договору.

Пунктами 6.3-6.5 спірного договору визначена відповідальність позивача, як зберігача (зернового складу).

Так, п. 6.3 спірного договору передбачено, що у разі втрати (нестачі) та/або пошкодження (втрата якісних показників) зерна, зерновий склад за власний рахунок відшкодовує поклажодавцю його вартість за ринковими цінами, які склалися на момент виявлення такої втрати (нестачі) та/або пошкодження (втрата якісних показників) зерна, але в будь-якому разі не нижче його закупівельної вартості, а також виплачує поклажодавцю штраф у розмірі 5% від вартості втраченого та/або пошкодженого зерна.

Відповідно до п. 6.4 спірного договору у разі неповідомлення зерновим складом поклажодавця про необхідність проведення робіт відповідно до пункту 4.1.12 цього договору (роботи із знезараження зерна), які унеможливлюють доступ до огляду зерна, зерновий склад сплачує поклажодавцю штраф в розмірі 5% від ринкової вартості зерна, до якого було не допущено поклажодавця для його огляду, але в будь-якому разі не нижче його закупівельної вартості.

Згідно з п. 6.5 спірного договору за порушення зерновим складом строків завантаження зерна встановлених графіком завантаження, зерновий склад сплачує поклажодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на період її обчислення від вартості не завантаженого зерна за кожний день прострочення завантаження.

Водночас, умовами Типового договору відповідальність зберігача (зернового складу) визначена лише пунктом 20, за змістом якого зерновий склад, що видав зерно володільцеві складського свідоцтва без заставного свідоцтва та не вніс суму заборгованості за ним, несе відповідальність перед володільцем заставного свідоцтва за внесення всієї суми заборгованості згідно із свідоцтвом.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», положення якої кореспондуються з ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України, за втрату, встановлено, що нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання, зерновий склад несе відповідальність на підставах, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», положення якої кореспондуються з ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею чи пошкодженням зерна, відшкодовуються зерновим складом:

- за втрату та нестачу зерна - у розмірі вартості втраченого або такого, що його не вистачає, зерна;

- за пошкодження зерна - у розмірі суми, на яку знизилася його вартість.

Крім того, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання(ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Таким чином, враховуючи положення ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, п. п. 28, 29 Типового договору, а також п. 6.1 спірного договору, суд дійшов висновку про те, що встановлення умовами спірного договору такої міри відповідальності за порушення зобов'язань, що виникли на його підставі, як штраф або пеня, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Дослідивши інші положення спірного договору, зокрема й пункти 1.2, 1.4, 1.5, 2.2, 2.3, 4.1.2, 4.1.6, 4.1.8-4.1.12, 4.3, 8.1, 8.2, 10.1, щодо яких позивач зазначає, що вони відсутні у Типовому договорі, суд зазначає, що сама по собі відсутність певних положень у Типовому договору не є підставою для визнання спірного договору недійсним у розумінні ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, а тому, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що підстави для визнання договору складського зберігання № 09-07/15 від 24.07.2015 недійсним відсутні, а відповідні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судовий збір покладається на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягає.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

У позові приватного підприємства «АСКОН» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20 грудня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань