донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

20.12.2016 справа №905/2173/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів: за участю представників: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, довіреність № 471 від 10.06.2016 р. ОСОБА_5, довіреність № 26/07-16 від 04.08.2016 р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування, м.Краматорськ Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від07.09.2016 р.
у справі№ 905/2173/16 (суддя Гринько С.Ю.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-Криворізький ремонтно-механічний завод», м.Кривий Ріг Дніпропетровської області (попереднє найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю Метінвест-Україна, м.Маріуполь Донецької області)
до Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування, м.Краматорськ Донецької області
простягнення 20 184 016,31 грн.

В судовому засіданні 13.12.2016р. оголошувалася перерва до 20.12.2016р. о 12:20год

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю Метінвест-Україна, м.Маріуполь Донецької області, позивач звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування, м.Краматорськ Донецької області про стягнення 20 184 016,31 грн, які складаються з 10 809 791,35 грн. основного боргу, 7 120 193,74 грн. інфляційних, 3% річних у сумі 655 150,46 грн. та пені у розмірі 1 598 880,46 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач звертався до суду з заявами про уточнення розміру позовних вимог. Остаточно заявою, яка була отримана господарським судом Донецької області 06.09.2016р., просив стягнути з відповідача 19 994 696,80 грн., які складаються з 10 809 791,35 грн. основного боргу, пені у розмірі 1 525 058,09 грн., 3% річних у сумі 681 535,64 грн. та 6 978 311,72 грн. інфляційних.

Зазначена заява була прийнята судом до розгляду на підставі ст.22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) і в подальшому позовні вимоги розглядалися з її урахуванням.

Рішенням господарського суду Донецької області від 07.09.2016 р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Метінвест-Україна задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування заборгованість у розмірі 10809791,35грн., 281675,50грн. пені, інфляційніх у розмірі 6 879 449,64 грн. та 668 256,02 грн. 3% річних.

Рішення суду мотивоване порушенням відповідачем умов договору №13/05-590 від 31.05.2013 р. в частині здійснення повних та своєчасних розрахунків, а також наявністю недоліків у розрахунках позивача. Водночас, відносно визначення стягуваної суми пені судом було застосовано зменшення її розміру на 80% внаслідок задоволення відповідного клопотання відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство Краматорський завод важкого верстатобудування, в якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення інфляційних та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних в сумі 6978311,72грн. відмовити. Крім того, просить відстрочити виконання судового рішення до 30.04.2017р. з огляду на фінансову неспроможність.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, за наслідками неповного зясування обставин, які мають значення для справи.

Так, відповідач зазначає про те, що господарським судом невірно застосовано ст.625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), адже в частині стягнення інфляційних умовою застосування індексу інфляції є фіксація ціни товару в гривні на день виникнення зобовязання, що в даному випадку оформлюється у видатковій накладній, а не на дату платежу. Наголошує, що сума, яка виникає у звязку із курсовою різницею, і є інфляційними. Скаржник звертає увагу на те, що сторонами в договорі чітко визначений порядок відшкодування суми втрат від знецінення гривні внаслідок курсових різниць на дату фактично здійсненого платежу складання коригування до видаткової накладної. З огляду на це, відсутні підстави для нарахування інфляційних за специфікаціями №19, 20/1, 22/2, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29/1, за якими на час розгляду справи в суді першої інстанції оплати здійснено не було. Разом з тим, за твердженнями апелянта, індекс інфляції може бути застосований до суми збільшення ціни товару за рахунок курсових різниць за специфікаціями №17, 18, 21.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що господарським судом залишено поза увагою розрахунок перерозподілу грошових коштів в оплату боргу за специфікаціями №11, 12/1, 13, що призвело до безпідставного збільшення нарахування інфляційних.

Крім того, відповідач посилається на те, що в силу форс-мажорних обставин грошове зобовязання за спірним договором є відстроченим, та зазначає про відсутність вини у виникненні спору.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 28.09.2016р. (головуючий Зубченко І.В., судді Колядко Т.М., Радіонова О.О.) прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 08.11.2016р.

На адресу Донецького апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який судовою колегією було розглянуто та долучено до матеріалів справи.

У звязку з перебуванням у відпустці судді члена колегії Радіонової О.О., на підставі розпорядження в.о.керівника апарату суду, в результаті автоматичної зміни було сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий Зубченко І.В., судді Колядко Т.М., Марченко О.А.

Відповідно до п.9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений ст.102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні 08.11.2016 р. представник Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю Метінвест-Україна просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

З метою повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку про необхідність відкладення судового засідання апеляційної інстанції в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, на 06.12.2016 р.

У судовому засіданні 06.12.2016р. представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати частково. Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив рішення господарського суду Донецької області залишити без змін.

Заслухавши представників сторін, з метою дослідження та з'ясування фактичних обставин справи, для надання додаткових документів по справі, судова колегія дійшла висновку про відкладення судового засідання апеляційної інстанції в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, на 13.12.2016 р. Зобовязати відповідача надати розгорнутий розрахунок інфляційних та відповідні письмові пояснення.

На виконання вимог ухвали Донецького апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування отримано письмові пояснення щодо обставин справи, які судовою колегією розглянуті та долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 13.12.2016 р. сторони заявили клопотання не здійснювати технічну фіксацію судового процесу у справі, яке судовою колегією було розглянуто та задоволено. Представники сторін підтримали позиції, викладені в попередньому судовому засіданні. Заслухавши представників позивача та відповідача, судова колегія дійшла висновку про необхідність оголошення перерви до 20.12.2016р. Присутні у судовому засіданні представники сторін були належним чином повідомлені про оголошення перерви.

Від позивача отримано клопотання про зміну найменування підприємства з огляду на те, що 05.12.2016 р. Загальними зборами Товариства з обмеженою відповідальністю Метінвест-Україна було прийнято рішення про зміну найменування підприємства на Товариство з обмеженою відповідальністю «Метінвест-Криворізький ремонтно-механічний завод», а також про зміну місцезнаходження та визначення новим місцезнаходженням підприємства наступну адресу: 50057, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул.Заводська, буд.1. У звязку з тим, що державним реєстратором був внесений відповідний запис в ЄДРПОУ, судова колегія дійшла висновку про задоволення клопотання позивача.

У звязку з перебуванням у відпустці судді члена колегії Колядко Т.М., на підставі розпорядження керівника апарату суду, в результаті автоматичної зміни суддю Колядко Т.М. змінено на суддю Радіонову О.О., яка раніше приймала участь при розгляді справи №905/2173/16. Остаточно було сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий Зубченко І.В., судді Марченко О.А., Радіонова О.О.

У судовому засіданні 20.12.2016 р. представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, письмові пояснення, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

31.05.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Метінвест-Україна (далі - постачальник) та Публічним акціонерним товариством Краматорський завод важкого верстатобудування (далі - покупець) було укладено договір поставки №13/05-590 (далі договір).

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобовязується передати, а покупець прийняти та оплатити металопродукцію ( далі товар) на умовах, передбаченим даним договором.

Згідно з п.2.1 виробник товару, кількість, асортимент товару вказується сторонами в специфікаціях до даного договору. Специфікації на товар, оформлений належним чином, підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками сторін, складають невідємну частину даного договору (далі специфікації).

Під толерансом (п.2.4 договору) сторони розуміють допустиме відхилення між кількістю, вартістю товару, вказаного у специфікації, і кількістю, вартістю фактично поставленого товару, який вказується в рахунках і видаткових накладних. Тільки при поставці товару з урахуванням толерансу зобовязання постачальника вважаються виконаними належним чином.

Пунктом 3.3 передбачено, що поставка товару здійснюється залізничним транспортом, якщо інше не вказано у специфікаціях до даного договору.

Строки поставок партій товару вказуються у специфікаціях (п.3.6).

Пунктом 4.3 договору сторони визначили, що ціна товару, яка вказана у специфікації не підлягає зміні за умови оплати покупцем 100% вартості товару по даній специфікації і дотримання покупцем строків, встановлених для оплати товару, а також у випадку, якщо проти проведеної оплати покупцем не заявлені будь-які заперечення постачальника.

Відповідальність за договором закріплена в 7 розділі договору. Так, пунктом 7.2 визначено, що за порушення строків оплати вартості товару, який постачається за даним договором та/або вартості витрат упаковки, вказаної в п.4.1.1 даного договору, та/або вартості витрат, передбачених даним договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, який діяв в період, за який нараховується пеня, від несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочки. Пеня нараховується за кожен день прострочки.

Пунктом 11.7 сторони узгодили, що за всіма видами зобовязань та відповідальності сторін встановлюється загальний строк позовної давності в три роки.

Даний договір, відповідно до п.11.6 діє до 31.12.2013р. Додатковою угодою від 10.12.2013р. строк дії договору №13/05-590 від 31.05.2013р. продовжено до 31.12.2014р.

Договір підписаний обома сторонами без зауважень та скріплений печатками підприємств.

Судовою колегією встановлено, що сторонами підписано додаткову угоду від 07.02.2014р. до договору поставки №13/05-590 від 31.05.2013р., відповідно до якої сторони встановили, що ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) і вказується в специфікаціях до договору (п.1.1).

Пунктом 1.5 угоди встановлено, що у випадку, якщо сума фактично здійсненого покупцем платежу (у гривні) за конкретний товар, перерахована із гривні в доларовий еквівалент за курсом долара на дату фактичної оплати цього товару, менше вартості цього товару перерахованого із гривні в доларовий еквівалент за курсом долара на дату підписання специфікації, більш ніж на 3%, то вказана в специфікації ціна товару підлягає коригуванню.

Коригування ціни товару в гривні оформляється шляхом складання постачальником коригування до видаткової накладної та коригування до податкової накладної на дату здійснення платежу покупцем.

Пунктом 1.6 передбачено, що покупець зобовязаний здійснити оплату корегування до видаткової накладної впродовж 15 календарних днів з дати складання постачальником відповідного корегування. При здійсненні платежу покупець зобовязаний сплатити 100% вартості товару, зазначеного в корегуванні до видаткової накладної, в тому числі ПДВ.

Додатковою угодою від 13.03.2014р. пункт 1.3 додаткової угоди від 07.02.2014р. викладено в наступній редакції: « 1.3 З 13 березня 2014 року курс долара США відносно гривні України відповідає курсу продажу долара США на Межбанку на конкретну дату, який публікується на веб-сайті в мережі Інтернет http://minfin.com.ua/ (далі по тексту курс долара)

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами до договору підписувалися специфікації, зокрема: № 1 від 17.06.2013 р., № 2 від 02.07.2013 р., №3 від 18.06.2013 р., № 4 від 23.07.2013 р., № 4/1 від 14.10.2013 р., № 5 від 23.07.2013 р., № 6 від 29.08.2013 р., № 7 від 29.08.2013 р., № 8 від 07.11.2013 р., № 9 від 07.11.2013 р., № 10 від 07.11.2013 р., № 11 від 09.12.2013 р., № 12/1 від 13.01.2014 р., № 13 від 26.12.2013 р., № 14 від 10.02.2014р., № 16 від 10.02.2014 р., № 17 від 05.03.2014 р., № 18 від 05.03.2014 р., № 19 від 05.03.2014 р., № 20/1 від 28.03.2014 р., № 21 від 28.03.2014 р., № 22/2 від 22.04.2014р., № 23 від 22.04.2014р., № 24 від 28.04.2014р., № 25 від 28.03.2014р., № 26 від 22.04.2014р., № 27 від 22.04.2014р., № 28 від 22.04.2014р., № 29/1 від 12.01.2015р. та поставлявся товар. Порушення Публічним акціонерним товариством Краматорський завод важкого верстатобудування умов договору №13/05-590 від 31.05.2013 р. в частині здійснення повних та своєчасних розрахунків за отриманий товар стало підставою звернення Товариства з обмеженою відповідальністю Метінвест-Україна з відповідним позовом до суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.ст.525, 526 ЦК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом.

За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача та відповідача, зобовязання сторін у межах специфікацій №1-10 до договору №13/05-590 від 31.05.2013р. виконані в повному обсязі, спір в межах цих специфікацій відсутній. При цьому на підставі наданих сторонами документів судова колегія дійшла висновку, що за отриману продукцію за специфікаціями №1-10 відповідач перерахував позивачу оплату в розмірі більшому, ніж було фактично отримано товару, а саме на 50711,01грн., що сторонами не оспорюється.

Разом з тим, між постачальником та покупцем виник спір відносно виконання зобовязань в межах наступних специфікацій: № 11 від 09.12.2013 р., № 12/1 від 13.01.2014 р., № 13 від 26.12.2013 р., № 17 від 05.03.2014 р., № 18 від 05.03.2014 р., № 19 від 05.03.2014 р., № 20/1 від 28.03.2014 р., № 21 від 28.03.2014 р., № 22/2 від 22.04.2014р., № 23 від 22.04.2014р., № 24 від 28.04.2014р., № 25 від 28.03.2014р., № 26 від 22.04.2014р., № 27 від 22.04.2014р., № 28 від 22.04.2014р., № 29/1 від 12.01.2015р. З огляду на це позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 10 809 791,35 грн. основного боргу, пені у розмірі 1 525 058,09 грн., 3% річних у сумі 681 535,64 грн. та 6 978 311,72 грн. інфляційних (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

З огляду на це судова колегія зазначає про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості в розмірі 10809791,35грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 договору сторони узгодили, що за порушення строків оплати вартості товару, який постачається за даним договором та/або вартості витрат упаковки, вказаної в п.4.1.1 даного договору, та/або витрат, передбачених цим договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, який діяв в період, за який нараховується пеня, від несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочки. Пеня нараховується за кожен день прострочення. Відповідно до п.11.7 договору встановлений строк позовної давності в три роки.

Перевіривши розрахунок 3% річних, пені та втрат від інфляції, наданий позивачем та відповідачем, а також розрахунок, що був здійснений судом першої інстанції та викладений в оскаржуваному судовому рішенні, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

За специфікацією №11 від 09.12.2013 р. апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо суми заборгованості за поставлений товар у розмірі 471 836,05 грн.

За умовами укладеної специфікації №11 від 09.12.2013 р. сторонами погоджено наступні строки для здійснення оплати за товар: 20% підлягає сплаті протягом 3 днів з моменту підписання вказаної специфікації, наступні 80% вартості товару мають бути сплачені покупцем протягом 45 днів з дня поставки товару за специфікацією. Враховуючи погоджене сторонами визначення для «партії товару», як переданого постачальником товару за однією специфікацією, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого господарського суду, що при визначенні терміну порушення зобов'язання за специфікацією необхідно враховувати дату останньої поставки в рамках такої специфікації.

З огляду на наведені вище умови специфікації №11 від 09.12.2013 р. відповідач своєчасно сплатив 20% вартості товару у розмірі 675 872,24 грн.

Враховуючи, що партія товару за специфікацією №11 від 09.12.2013 р. була поставлена позивачем в повному обсязі 14.01.2014 р. (видаткова накладна №210 від 14.01.2014 р.), 45-денний строк для сплати решти 80% вартості поставленого товару сплив 28.02.2014 р. Між тим відповідач платіжним дорученням від 06.03.2014 р. сплатив лише 2 162 971,26 грн. Таким чином, у відповідача утворилась заборгованість за вказаною специфікацєю у період з 01.03.2014 р. по 06.03.2014 р. у розмірі 2 634 807,31 грн., а з 07.03.2014 р. у розмірі 471 836,05 грн.

Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення пені, суд першої інстанції правильно врахував положення ч. 6 ст. 232 ГК України щодо шестимісячного періоду нарахування пені, між тим останній день нарахування пені господарським судом Донецької області визначений неправильно.

Так, за приписами ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином, останнім днем нарахування пені за специфікацією №11 від 09.12.2013 р. є 31.08.2014 р. Здійснюючи розрахунок пені за названою специфікацією, Донецький апеляційний господарський суд зазначає, що за період з 01.03.2014 р. по 06.03.2014 р. щодо порушення строків оплати 2 634 807,31 грн. підлягає сплаті 5 630,55 грн. пені (2 634 807,31 грн. х 6 (днів) х 6,5% х 2 / 365), а за період з 07.03.2014 р. по 31.08.2014 р. щодо порушення строків оплати 471 836,05 грн. підлягає сплаті 44 262,10 грн. пені, що у підсумку становить 49 892,65 грн.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних та втрат від інфляційного збільшення суми заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України за специфікацією №11 від 09.12.2013 р., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд припустився помилки щодо визначення періоду, за який позивач просить стягнути грошові кошти, обмежуючи такий період 01.06.2016 р. Так, відповідно до заяви позивача про уточнення позовних вимог, яка була отримано судом першої інстанції 06.09.2016 р. (арк. 41, том 3) та наданих ним розрахунків, останній просить стягнути 3% річних та інфляційне збільшення суми заборгованості за період з 01.03.2014 р. по 05.09.2016 р.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків, Донецькій апеляційний господарський суд приходить до висновку, що задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат від збільшення заборгованості (471 836,05 грн.) за період з 01.03.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 403 762,62 грн. та 3% річних у загальному розмірі 36 718,85 грн., що складаються з нарахованих відсотків за період з 01.03.2014 р. по 06.03.2014 р. щодо прострочення сплати 2 634 807,31 грн. у розмірі 1 299,36 грн. та з 07.03.2014 р. по 05.09.2016 р. щодо прострочення сплати 471 836,05 грн. у розмірі 35 419,49 грн.

Перевіривши розраховану позивачем та визначену судом першої інстанції суму заборгованості за специфікацією №12/1 від 13.01.2014 р., суддівська колегія дійшла висновку про обгрунтованість вимог щодо стягнення 118 382,80 грн. основного боргу за названою специфікацією.

Щодо нарахування пені за прострочення сплати вищевказаних грошових коштів, апеляційний суд так само зауважує щодо визначеного судом першої інстанції періоду нарахування пені, який має бути обмежений за даною специфікацією періодом з 08.03.2014 р. по 07.09.2014 р. Відповідно розмір пені за окреслений період щодо порушення строків сплати 118 382,80 грн. за розрахунками апеляційної інстанції становить 11 630,70 грн.

Перевіряючи розрахунок сум, що підлягають стягненню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суддівська коллегія Донецького апеляційного господарського суду зазначає, що задоволенню в рамках специфікації №12/1 від 13.01.2014 р. підлягають вимоги щодо сплати інфляційного збільшення суми заборгованості (118 382,80 грн.) за період з 08.03.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 96 574,25 грн., та 3% річних, розрахованих за той самий період, у розмірі 8 876,96 грн.

Відповідно до матеріалів справи заборгованість відповідача за специфікацією №13 від 26.12.2013 р. становить 101,30 грн.

За несвоєчасну сплату товару позивач нарахував до стягнення за період прострочки з 06.03.2014 р. по 05.09.2016 р. інфляційні втрати - 87,44 грн., 7,61 грн. 3% річних, 9,96 грн. пені.

Встановлюючи граничний строк для сплати відповідної партії товару, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду, що такий строк в рамках даної специфікації сплив 04.03.2014 р., отже відповідач вважається таким, що прострочив з 05.03.2014 р. Між тим, місцевий господарський суд не врахував, що позивачем заявлений період з 06.03.2014 р. для обчислення штрафних санкцій за порушення відповідачем строків оплати товару.

Таким чином, перевіривши наданий відповідачем розрахунок, апеляційний суд зазначає, що задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасну оплату 101,30 грн. за період з 06.03.2014 р. по 04.09.2014 р. (враховуючи шестимісячний строк для нарахування пені, передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України) у розмірі 9,82 грн., а також втрати від інфляції за період з 06.03.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 82,64 грн. та 3% річних за той самий період, що дорівнює 7,61 грн.

Укладаючи додаткову угоду від 07.02.2014 р., сторони погодили, що при наданні постачальником покупцю відстрочення платежу по договору ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) і вказується у специфікаціях до договору (п. 1.1 додаткової угоди).

Зокрема, названою додатковою угодою визначено, якщо сума фактично здійсненого покупцем платежу (в гривнях) за конкретний товар, перерахована із гривні у доларовий еквівалент по курсу долара на дату фактичної оплати цього товару, менше вартості цього товару, перерахованого із гривні у доларовий еквівалент по курсу долара на дату підписанняс, більше ніж на 3%, то вказана у специфікації ціна товару підлягає коригуванню.

Коригування ціни товару в гривні оформлюється шляхом складання постачальником коригування до видаткової накладної і коригування до податкової накладної на дату здійснення платежу покупцем ( п. 1.5 додаткової угоди).

Покупець зобовязаний здійснити оплату коригування до видаткової накладної в межах 15 календарних днів з дати складання постачальником відповідного коригування.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду враховує окреслені положення додаткової угоди та вважає, що встановлення ціни товару в еквіваленті до іноземної валюти (долару США), а також передбачене додатковою угодою коригування суми фактично здійсненого покупцем платежу з урахуванням доларового еквіваленту на дату такого платежа є узгодженим сторонами способом нівелювання знецінення національної валюти. Додатково апеляційний суд зауважує, що за своєю правовою природою визначення ціни товару в іноземній валюті (так само і в еквіваленті до іноземної валюти, що коригується станом на момент здійснення оплати товару) є способом забезпечення майнового права та інтересу кредитора отримати погоджену вартість майна незважаючи на інфляційні процеси національної валюти. Крім цього, апеляційна інстанція враховує роз'яснення, що викладені в абз. 7 п. 8.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р., відповідно до яких стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості, визначеної в іноземній валюті, не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

При цьому, апеляційний суд також враховує п. 8.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р., відповідно до якого розяснено, якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання.

Таким чином, при обчисленні сум, що підлягають стягненню на користь позивача, суд першої інстанції невірно застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції в частині невідкоригованої вартості за поставлений товар, оскільки сторони узгодили спосіб та порядок відшкодування втрат постачальника від знецінення національної валюти шляхом підписання відповідних коригувань до видаткових накладних, що в загальному порядку забезпечено приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України.

До того ж, суд апеляційної інстанції враховує, що позивач не позбавлений права складання коригування до відповідної видаткової накладної після сплати відповідачем заборгованості за такою видатковою накладною саме на момент сплати. При цьому стягнення заборгованості з урахуванням інфляційного збільшення, як це просить позивач, порушить права відповідача та фактично зумовить подвійну сплату відповідачем втрат позивача від інфляційних процесів.

Отже, при розрахунку сум, що підлягають стягненню з відповідача за наступними специфікаціями апеляційний суд враховує викладені вище висновки.

Так, за специфікацією №17 від 05.03.2014 р. позивачем поставлено товар за видатковими накладними:

- №6 від 02.04.2014 року на суму 1 456 658,15 грн.;

- №1 від 04.04.2014р. на суму 962 320,82 грн.;

- №1 від 17.04.2014 р. на суму 303 204,10 грн.;

- №7 від 12.04.2014 р. на суму 938 044,16 грн.;

- №1 від 19.04.2014 р. на суму 501 723,70 грн.;

- №3 від 23.04.2014 р. на суму 124 279,49 грн., що у підсумку становить 4 286 230,42 грн.

З урахуванням умов оплати, визначених специфікацією №17 від 05.03.2014 р., відповідач зобовязався сплатити вартість товару за цією специфікацією до 08.06.2014 р. (дата останньої поставки 23.04.2014 р. + 45 днів). Як встановлено ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Враховуючи, що 08.06.2014 р. є святковим днем (Трійця), останній день для сплати відповідачем вартості поставленого товару спливає в даному випадку 10.06.2014 р. (вівторок).

Згідно з наданою довідкою банку та враховуючи наявні в матеріалах справи листи відповідача про зміну призначення платежів, останній в рамках специфікації №17 від 05.03.2014 р. сплатив:

- 07.03.2014 р. попередню оплату у сумі 635 000,00 грн.,

- 08.04.2014 р. 92 675,21 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №364 від 08.04.2014 р. на 23 536,63 грн.),

- 10.04.2014 р. 129 576,97 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №367 від 10.04.2014 р. на 51 420,12 грн.),

- 23.05.2014 р. 300 043,00 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №7494 від 23.05.2014 р. на 82 236,88 грн.),

- 13.06.2014 р. 202 990,00 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №8972 від 13.06.2014 р. на 52 662,24 грн.),

- 18.06.2014 р. 96 372,97 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №9097 від 18.06.2014 р. на 25 927,20 грн.),

які разом (у сумі 1 456 640,15 грн.) зараховані позивачем в якості оплати товару, поставленого за видатковою накладною №6 від 02.04.2014 року;

- 24.06.2014 р. 962 320,82 грн. (зараховано з оплачених 1000000,00 грн. відповідно до листа від 26.06.2014 року №753/530 в якості оплати товару, поставленого за видатковою накладною №1 від 04.04.2014 року). За наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №9470 від 24.06.2014 р. на 254 582,06 грн.;

- 22.07.2014 р. 100 000,00 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №10775 від 22.07.2014 р. на 23 600,10 грн.),

- 14.08.2014 р. 327 000,00 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №12990 від 14.08.2014 р. на 127 964,79 грн.),

- 29.09.2014 р. 500 000,00 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №25470 від 29.09.2014 р. на 208 629,78 грн.),

які разом (у сумі 927 000,00 грн.) зараховані позивачем в якості оплати товару, поставленого за видатковою накладною №7 від 12.04.2014 р.;

- 21.11.2014 р. 300 000,00 грн., зараховані позивачем в якості оплати товару, поставленого за видатковою накладною №1 від 17.04.2014 р.;

- 26.11.2014 р. 400000,00 грн., зараховані позивачем в якості оплати товару, поставленого за видатковою накладною №1 від 19.04.2014 р.;

- 18.03.2015 р. 202 602,77 грн., зараховані позивачем в якості оплати товару, поставленого за видатковою накладною №3 від 23.04.2014 р.

Перерахування надлишку сплачених коштів за названою видатковою накладною апеляційний суд зараховує в якості сплати заборгованості за попередніми видатковими накладними в рамках специфікації №17 в порядку їх черговості.

Крім цього суд апеляційної інстанції зауважує, що ані позивач, ані суд першої інстанції фактично не зарахували в якості оплати за специфікацією №17 від 05.03.2014 р. грошових коштів, що перераховувались відповідачем в якості попередньої оплати за згодом скасованими специфікаціями за номерами 14, 15, 16, у загальній сумі 516 100,62 грн., попри зазначення в тексті позову та оскаржуваного судового рішення відповідно про необхідність такого врахування саме за наступними поставками.

Вказані грошові кошти апеляційний суд зараховує в якості сплати відповідачем сум коригувань за видатковими накладними в порядку їх черговості.

Отже, позивач поставив в рамках специфікації №17 від 05.03.2014 р. товар на загальну суму 4 286 230,42 грн., що за наявними в матеріалах справи коригуваннями до видаткових накладних була збільшена за згодою сторін додатково на 850 559,80 грн., а відповідачем сплачено 4 764 664,36 грн. (з урахуванням попередніх переплат за специфікаціями №14, №15 та №16).

Таким чином, Донецький апеляційний господарський суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за специфікацією №17 від 05.03.2014 р. становить 372 125,86 грн.

Щодо розрахунку пені за порушення строків оплати товару, суддівська колегія Донецького апеляційного господарського суду приймає до уваги встановлене вище за текстом постанови, що останнім днем строку для виконання відповідачем свого обовязку з оплати товару, поставленого в рамках специфікації №17 від 05.03.2014 р. є 10.06.2014 р. Отже, першим днем для нарахування пені є 11.06.2014 р. Враховуючи приписи ч. 6 ст. 232 ГК України щодо періоду нарахування пені, апеляційний суд зазначає, що останнім днем строку для нарахування пені за досліджуваною специфікацією є 10.12.2014 р. При цьому, апеляційний суд зауважує, що умовами додаткової угоди від 07.02.2014 р. передбачено, що оплата коригування до видаткової накладної здійснюється в межах 15 календарних днів з дати складання постачальником відповідного коригування. Таким чином, строки для оплати коригування визначаються окремо щодо кожного з них. Позивачем нарахована пеня (з урахуванням останньої заяви про уточнення розміру позовних вимог) за період з 23.03.2015 р. по 11.07.2016 р. Перевіряючи шестимісячний строк для нарахування пені щодо кожного з коригувань, апеляційний суд дійшов висновку, що визначені позивачем строки нарахування пені співпадають із періодом нарахування за коригуванням №25470 від 29.09.2014 р. на 208 629,78 грн. до видаткової накладної №6307 від 12.04.2014 р. Так, кінцевий строк для оплати за коригуванням визначається 14.10.2014 р. Так чином, пеня за несвоєчасну сплату коштів за відповідним коригуванням з огляду на приписи ст. 232 ГК України може бути нарахована за період з 15.10.2014 р. по 14.04.2015 р. Підсумовуючи вищевикладене, задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату коштів у розмірі 208 629,78 грн. за коригуванням №25470 від 29.09.2014 р. до видаткової накладної №6307 від 12.04.2014 р. за період з 23.03.2015 р. (початковий період нарахування позивача) по 14.04.2015 р., що становить за розрахунками суду 7 887,92 грн.

Перевіряючи розрахунок 3% річних, апеляційна інстанція також враховує визначений позивачем період нарахування з 23.03.2015 р. по 11.07.2016 р. Отже, з огляду на визначену апеляційним судом суму заборгованості за специфікацією №17 від 05.03.2014 р. у розмірі 372 125,86 грн., стягненню підлягають три відсотки річних від простроченої суми за період з 23.03.2015 р. по 11.07.2016 р. у розмірі 14 573,24 грн.

Здійснюючи перевірку розрахунку инфляційного збільшення суми заборгованості, колегія суддів апеляційної інстанції враховує вищевикладені зауваження щодо порядку обчислення втрат від інфляційного збільшення суми заборгованості та приймає до уваги лише ту заборгованість, що була сторонами остаточно визначена в гривні на підставі відповідних коригувань. З огляду на те, що перебільшення суми платежа від 18.03.2015 р. (платіжне доручення №7457 щодо сплати 202 602,77 грн.) над вартістю поставленого товару (у сумі 124 279,49 грн.) за видатковою накладною №6733 від 23.04.2014 р. апеляційний господарський суд зарахував в якості сплати заборгованості за попередніми видатковими накладними в рамках специфікації №17 від 05.05.2014 р. в порядку їх черговості (а саме, щодо сплати решти 18,00 грн. за видатковою накладною №5726 від 02.04.2014 р., 11 044,16 грн. заборгованості за видатковою накладною №6307 від 12.04.2014 р., 3 204,10 грн. заборгованості за видатковою накладною №6301 від 17.04.2014 р., а також часткової сплати заборгованості за видатковою накладною №6551 від 19.04.2014 р. у розмірі 64 057,02 грн.), первісно встановлена вартість товару за відкоригованими видатковими накладними сплачена відповідачем у повному обсязі.

Між тим різниця вартості товару, відкоригованої сторонами, залишилась несплаченою у повному обсязі. Зокрема, сума наведених вище за текстом постанови коригувань до видаткових накладних, за якими поставлено товар за специфікацією №17 від 05.03.2014 р., становить 850 559,80 грн. Як було зазначено вище, в рахунок оплати вказаної суми суд зарахував передплачені відповідачем за скасованими згодом специфікаціями грошові кошти у розмірі 516 100, 62 грн. Таким чином, несплаченою залишилась відкоригована вартість товару у розмірі 334 459,18 грн., на яку можуть нараховуватись інфляційне збільшення. Враховуючи період, зазначений позивачем при розрахунку суми втрат від інфляції з 23.03.2015 р. по 11.07.2016 р., задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення 83 735,71 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до специфікації №18 від 05.03.2014 р. позивачем поставлений товар за видатковими накладними:

- №7 від 04.04.2014р. на суму 172 848,48 грн.;

- №8 від 04.04.2014р. на суму 242 329,44 грн.;

- № 9 від 04.04.2014р. на суму 194 330,93 грн., що у підсумку становить 609 508,85 грн.

За вказаною специфікацією відповідачем сплачено (згідно з наданою довідкою банку та наявними в матеріалах справи листами про зміну призначення платежів):

- 07.03.2014 р. попередню оплату в розмірі 85 000,00 грн.,

- 08.04.2014 р. 36 901,76 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №361 від 08.04.2014 р. на 9 370,85 грн.),

- 26.06.2014 р. 37 679,18 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №10029 від 26.06.2014 р. на 9 967,37 грн.),

- 24.07.2014 р. 150 000,00 грн. (за наслідками вказаного платежу сторонами складено коригування ціни поставленого товару №10821 від 24.07.2014 р. на 36 984,73 грн.),

- 28.07.2014 р. 242 329,44 грн. та 27 760,56 грн. (за наслідками вказаних платежів сторонами складено коригування ціни поставленого товару №10983 та №10984 від 28.07.2014 р. на 70 519,33 грн. та 8 052,00 грн. відповідно),

- 18.03.2015 р. 67 607,06 грн.

Таким чином, відповідач по названій специфікації загалом сплатив 647 278,00 грн., що зараховуються судом в якості сплати товару за видатковими накладними у повному обсязі, а решта в рахунок часткової оплати заборгованості за коригуваннями до видаткових накладних, складених в рамках специфікації №18 від 05.03.2014 р. Таким чином, сума заборгованості за поставлений товар, що підлягає стягненню за названою специфікацією дорівнює 97 125,13 грн. та складається з заборгованості за коригуванням ціни поставленого товару №10821 від 24.07.2014 р. у розмірі 18 553,80 грн., за коригуванням ціни поставленого товару №10983 від 28.07.2014 р. у розмірі 70 519,33 грн. та за коригуванням ціни поставленого товару №10984 від 28.07.2014 р. у розмірі 8 052,00 грн.

Щодо розрахунку пені за порушення строків оплати товару, суддівська коллегія враховує, що кінцевий строк оплати поставлених товарів за специфікацією №18 від 05.03.2014 р. дорівнює 19.05.2014 р. (день останньої поставки, 04.04.2014 р. + 45 календарних днів) Таким чином, нарахування пені за названою специфікацією за правилами ч. 6 ст. 232 ГК України може бути здійснено за період з 20.05.2014 р. по 19.11.2014 р. Що стосується строків оплати коригувань до видаткових накладних, апеляційний суд зазначає, що останнє коригування здійснено позивачем 28.07.2014 р., отже останнім днем його оплати є 12.08.2014 р. При цьому неустойка за несвоєчасну сплату може бути стягнута за період з 13.08.2014 р. по 12.02.2015 р. Позивачем заявлено стягнення пені за специфікацією №18 за період з 18.03.2015 р. по 11.07.2016 р. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення пені враховують інший проміжок часу, а отже суд відмовляє у задоволенні таких вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо стягнення 3% річних за специфікацією №18 від 05.03.2014 р., суд враховує визначені позивачем періоди щодо стягнення відсотків річних, та здійснивши перевірку розрахованих позивачем сум приходить до висновку, що задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення 3 849,10 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату 29 837,91 грн. первісно визначеної варстосі товару, 9 370,85 грн., 9 967,37 грн. та 36 984,73 грн. відкоригованої вартості товару за період з 18.03.2015 р. по 18.03.2015 р. (один день), а також за несвоєчасну сплату решти 18 553,80 грн. за коригуванням №10821 від 24.07.2014 р. за період з 19.03.2015 р. по 11.07.2016 р. та за несвоєчасну сплату 78 571,33 грн. за коригуваннями №10983 та №10984 від 28.07.2014 р. за період з 18.03.2015 р. по 11.07.2016 р.

Перевіряючи розрахунок інфляціних втрат, визначених позивачем, апеляційний господарський суд враховує власну позицію щодо можливості нарахування інфляційних втрат виключно на остаточно погоджену вартість товару в національній валюті, а отже задовольняє вимоги щодо стягнення втрат від інфляційного збільшення суми заборгованості (97 125,13 грн.) за коригуваннями №10821 від 24.07.2014 р., №10983 та №10984 від 28.07.2014 р. за період з 18.03.2015 р. по 10.07.2015 р. у загальному розмірі 24 316,40 грн.

За специфікацією №19 від 05.03.2014 р.у позивач поставив товари відповідачу на загальну суму 82 155,98 грн. за видатковою накладною №9 від 17.04.2014 р.

За наявною в матеріалах справи довідкою банка, відповідач сплатив на користь позивача 16 431,20 грн. за платіжним дорученням №1343 від 14.03.2014 р., а 18.03.2015 р. решту 65 724,80 грн. (платіжне доручення №7459 від 18.03.2015 р.).

Коригувань за даною специфікацією сторони не підписували, докази протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, відповідач в повному обсязі сплатив первісно визначену сторонами вартість товару за видатковою накладною №9 від 17.04.2014 р. При цьому позивач не склав відповідного коригування ціни поставленого товару та до даного часу не скористався своїм правом на отримання перевищення вартості товару на момент його оплати. За підстав, наведених вище у тексті постанови, у суда відсутні правові підстави для стягнення з віповідача втрат від інфляційного збільшення суми заборгованості за період такої заборгованості з огляду на те, що сторонами договору на момент розгляду справи не погоджено остаточну вартість товару за специфікацією №19 у національній валюті.

Щодо стягнення пені апеляційний суд зазначає, що з огляду на прострочення оплати вартості товару, підлягає стягненню з відповідача пеня за період з 03.06.2014 р. (позивачем початок перебігу строків визначений вірно з огляду на те, 45-й день з дня поставки припадає на вихідний день) по 02.12.2014 р. за несвоєчасну сплату 65 724,78 грн. вартості товару у розмірі 7 870,77 грн.

Перевіряючи правильність розрахунків позивача та суду першої інстанції щодо стягнення 3% річних, апеляційний суд зазначає, що останніми невірно обраний період для стягнення 3% річних з огляду на перераховану відповідачем оплату товарів за платіжним дорученням від 18.03.2015 р. у розмірі 65 724,80 грн. Таким чином, задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення 3% річних за несвоєчасну сплату 65 724,78 грн. за період з 03.06.2014 р. по 18.03.2015 р. у загальному розмірі 1 561,19 грн.

За специфікацією №20/1 від 28.03.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 4 779 835,57 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідач сплатив на користь позивача 768 731,23 грн. попередньої оплати відповідно до платіжного доручення №1967 від 07.04.2014 року, а також платіжним дорученням №7460 від 18.03.2015 р. сплатив 378 559,57 грн., а платіжним дорученням №7570 від 23.03.2015 р. сплатив 334 614,00 грн. Всього відповідачем сплачено за специфікацією №20/1 від 28.03.2014 р. 1 481 904,80 грн. Таким чином, неоплаченим дотепер залишається товар на загальну суму 3 297 930,77 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції, зауважує, що всупереч умовам договору та проведеним розрахункам за попередніми специфікаціями, суд першої інстанції не звернув уваги, що строк для оплати за специфікацією встановлюється після отримання всього товару в рамках партії товару (специфікації). В свою чергу позивач розрахував пеню окремо щодо кожної видаткової накладної, що суперечить умовам договору. Так, стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №20/1 відбулася 02.06.2014 р., з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 17.07.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 18.07.2014 р. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 17.01.2015 р.

Таким чином, задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 4 011 104,34 грн. за період з 18.07.2014 р. по 17.01.2015 р. у розмірі 527 627,91 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, так само зауважує щодо визначення початкової дати нарахування 3% річних, яка за умовами договору дорівнює 18.07.2014 р.

Розраховуючи 3% річних, апеляційний суд враховує здійснені відповідачем часткові сплати заборгованості за платіжним дорученням №7460 від 18.03.2015 р. на суму 378 559,57 грн. та за платіжним дорученням №7570 від 23.03.2015 р. на сумму 334 614,00 грн.

Отже, підлягають стягненню з відповідача 3% річних:

- за порушення термінів сплати 4 011 104,34 грн. (різниця між загальною сумою поставленого товару (4 779 835,57 грн.) та попередньою оплатою відповідача у розмірі 768 731,23 грн.) за період з 18.07.2014 р. по 18.03.2015 р. (дата наступної сплати за специфікацією №20/1) у розмірі 80 441,87 грн.;

- за порушення термінів сплати 3 632 544,77 грн. (різниця між попередньою сумою заборгованості (4 011 104,34 грн.) та сумою часткової оплати заборгованості за платіжним дорученням від 18.03.2015 р. на 378 559,57 грн. за період з 19.03.2015 р. по 23.03.2015 р. (дата наступної сплати за специфікацією) у розмірі 1 492,83 грн.;

- за порушення термінів сплати 3 297 930,77 грн. (несплачена заборгованість за специфікацією №20/1) за період з 24.03.2015 р. по 05.09.2016 р. (дата, про яку просить позивач) у розмірі 144 021,00 грн.,

що загалом становить 225 955,70 грн.

За специфікацією №21 від 28.03.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 688 699,14 грн., що підтверджується видатковими накладними. Відповідач сплатив 07.04.2014 р. на користь позивача 37 740,01 грн. попередньої оплати, а 19.05.2015 р. 458 040,00 грн.

За наслідками платежу позивачем 19.05.2015 р. складені коригування ціни поставленого товару на загальну суму 401 293,26 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача за специфікацією №21 становить 192 919,13 грн. первісно визначеної видатковими накладними вартості товару, а також 401 293,26 грн. погодженого коригування вартості товару, який вже був оплачений, що разом становить 594 212,39 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Остання поставка в межах специфікації №21 відбулася 07.05.2014 року, з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 21.06.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 22.06.2014 р.

В той же час, апеляційний суд враховує строки оплати за коригуванням (в межах 15 календарних днів), та відповідно визначає останній день строку для сплати 401 293,26 грн., як 03.06.2015 р. (дата коригувань, 19.05.2015 р. +15 календарних днів), та відповідно розраховує строки застосування відповідальності за несвоєчасне здійснення оплати з 04.06.2015 р.

Разом з тим, на 401 293,26 грн. відкоригованої вартості сплаченого товару відповідно до позиції апеляційного суду, викладеної вище за текстом постанови, також нараховується інфляційне збільшення, яке за розрахунками суду за період з 04.06.2015 р. по 05.09.2016 р. за кожний повний місяць існування заборгованості становить 25 943,54 грн.

Перевіряючи правильність нарахування пені, апеляційний суд зазначає, оскільки порушення строків сплати вартості товару починається з 22.06.2014 р., то за правилом ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування пені мало припинитись ще 21.12.2014 р. Між тим позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 19.05.2015 р. по 05.05.2016 р. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в даній частині вимог слід відмовити.

При цьому, колегія суддів враховує, що за коригуваннями від 19.05.2015 р. на суму 401 293,26 грн., строки застосування відповідальності за несвоєчасне здійснення оплати починаються з 04.06.2015 р. Таким чином, враховуючи шестимісячний строк для нарахування пені, суд задовольняє вимоги позивача щодо її стягнення за прострочення сплати 401 293,26 грн. за період з 04.06.2015 р. по 03.12.2015 р. у розмірі 106 557,11 грн.

Здійснивши розрахунки щодо нарахування 3% річних, апеляційний суд задовольняє вимоги позивача за досліджуваною специфікацією в загальному розмірі 22 724,23 грн., які розраховані наступним чином:

- за порушення строків щодо оплати 650 959,13 грн. за період з 22.06.2014 р. по 19.05.2015 р. суд не виходить за межі заявленого позивачем періоду та стягує відсотки за період з 19.05.2015 р. по 19.05.2015 р. (1 день) у розмірі 53,50 грн.;

- за порушення строків щодо оплати решти первісно погодженої видатковими накладними вартості товарів у сумі 192 919,13 грн. суд стягує за період з 20.05.2015 р. по 05.09.2016 р. три відсотки річних у розмірі 7 520,99 грн.;

- за порушення строків щодо оплати коригування вартості товарів на суму 401 293,26 грн. суд стягує три відсотки річних за період з 03.06.2015 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 15 149,74 грн.

За специфікацією №22/2 від 22.04.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 3 765 749,03 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідач сплатив на користь позивача 437 725,00 грн. попередньої оплати відповідно до платіжного доручення від 25.04.2014 ру. Таким чином, неоплаченим дотепер залишається товар на загальну суму 3 328 024,03 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №22/2 відбулась 02.06.2014 р., з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 17.07.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 18.07.2014 р. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 17.01.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 3 328 024,03 грн. за період з 18.07.2014 р. по 17.01.2015 р. у розмірі 437 475,60 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 3 328 024,03 грн. за період з 18.07.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 213 445,69 грн.

За специфікацією №23 від 22.04.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 700 905,85 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідач сплатив на користь позивача 64 275,00 грн. попередньої оплати відповіднодо платіжного доручення від 25.04.2014 р. Таким чином, неоплаченим дотепер залишається товар на загальну суму 638 630,85 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №23 відбулась 25.07.2014 р., з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 08.09.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 09.09.2014 р. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 08.03.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 638 630,85 грн. за період з 09.09.2014 р. по 08.03.2015 р. у розмірі 93 065,14 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 638 630,85 грн. за період з 09.09.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 38 177,16 грн.

За специфікацією №24 від 28.04.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 293 893 890,21 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідач сплатив на користь позивача 57 471,10 грн. попередньої оплати відповіднодо платіжного доручення від 20.05.2014 р. Таким чином, неоплаченим дотепер залишається товар на загальну суму 236 419,11 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №24 відбулась 23.06.2014 р., з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 07.08.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 08.08.2014 р. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 07.02.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 236 419,11 грн. за період з 08.08.2014 р. по 07.02.2015 р. у розмірі 31 628,34 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 236 419,11 грн. за період з 08.08.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 14 754,88 грн.

За специфікацією №25 від 28.03.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 62 461,94 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідачем не було сплачено жодних коштів на користь позивача в рамках даної специфікації. Таким чином, заборгованість за даною специфікацією складає 62 461,94 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №25 відбулась 23.06.2014 р., з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 07.08.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 08.08.2014 р. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 07.02.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 62 461,94 грн. за період з 08.08.2014 р. по 07.02.2015 р. у розмірі 8 356,21 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 62 461,94 грн. за період з 08.08.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 3 898,24 грн.

За специфікацією №26 від 22.04.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 129 248,29 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідачем не було сплачено жодних коштів на користь позивача в рамках даної специфікації. Таким чином, заборгованість за даною специфікацією складає 129 248,29 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №26 відбулась 08.07.2014 року, з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 22.08.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 23.08.2014 року. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 22.02.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 129 248,29 грн. за період з 23.08.2014 р. по 22.02.2015 р. у розмірі 18 034,56 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 129 248,29 грн. за період з 23.08.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 7 907,02 грн.

За специфікацією №27 від 22.04.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 236 984,04 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідачем не було сплачено жодних коштів на користь позивача в рамках даної специфікації. Таким чином, заборгованість за даною специфікацією складає 236 984,04 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №27 відбулась 18.07.2014 р.у, з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 01.09.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 02.09.2014 р. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 01.03.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 236 984,04 грн. за період з 02.09.2014 р. по 01.03.2015 р. у розмірі 33 216,72 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 236 984,04 грн. за період з 02.09.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 14 303,18 грн.

За специфікацією №28 від 22.04.2014 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 779 134,28 грн. за видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідачем не було сплачено жодних коштів на користь позивача в рамках даної специфікації. Таким чином, заборгованість за даною специфікацією складає 779 134,28 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №28 відбулась 19.08.2014 р., з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 03.10.2014 р.), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 04.10.2014 р. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 03.04.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 779 134,28 грн. за період з 04.10.2014 р. по 03.10.2015 р. у розмірі 132 218,02 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 779 134,28 грн. за період з 08.08.2014 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 44 975,45 грн.

За специфікацією №29/1 від 12.01.2015 р. позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 333 144,95 грн.

Відповідач сплатив на користь позивача 326 144,00 грн.. Таким чином, неоплаченим дотепер залишається товар на загальну суму 7 000,95 грн., а отже відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що коригування ціни товарів за даною специфікацією не проводились, що виключає можливість стягнення інфляційних втрат за підстав та аргументів, що були викладені вище у тексті постанови.

Перевіряючи розрахунок пені за досліджуваною специфікацією, колегія суддів апеляційної інстанції вирішила, що стягненню підлягає пеня, розрахована наступним чином.

Остання поставка в межах специфікації №29/2 відбулась 12.03.2015 р., з огляду на що відповідач повинен здійснити оплату в межах 45 календарних днів (до 27.04.2015 р. з урахуванням вихідних днів), після чого починається порушення строків оплати та відповідно наступає відповідальність, тобто з 28.04.2015 року. За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто в даному випадку 27.10.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок нарахування пені, суддівська колегія задовольняє вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати 7 000,95 грн. за період з 28.04.2015 р. по 27.10.2015 р. у розмірі 1 975,61 грн.

Що стосується розрахунку 3% річних позивача та суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, перевіривши їх правильність, приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо стягнення 3% річних за прострочення сплати 7 000,95 грн. за період з 28.04.2015 р. по 05.09.2016 р. у розмірі 285,59 грн.

Підсумовуючи викладені розрахунки, суд приходить до висновку, що обгрунтованими є заборгованість у сумі 10 369 617,79 грн., пеня в розмірі 1 467 447,08 грн., інфляційні втрати у розмірі 634 415,15 грн. та три відсотки річних у розмірі 652 014,10 грн.

Водночас, відносно визначення стягуваної суми пені судом першої інстанції було застосовано зменшення її розміру на 80% внаслідок задоволення клопотання відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України суд як орган державної влади управнений діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, право суду при прийнятті рішення на зменшення у виняткових випадках розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено п.3 ч.1 ст.83 ГПК України.

Втім, означена процесуальна норма реалізується судом в контексті дотримання ним норм ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України, які вимагають дослідження та встановлення наступних обставин: ступінь виконання зобов'язань боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; наявність збитків внаслідок невиконання зобов'язань та співвідношення розміру збитків із розміром стягуваних штрафних санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно враховано місцевим судом, відповідач на підтвердження свого клопотання про зменшення суми пені зазначив про проведення антитерористичної операції на сході України, наявність обставин проведення якої призвела до блокування роботи підприємства, руйнування устаткування підприємства, масового вивільнення працівників та, як наслідок, до незадовільного фінансового стану. На підтвердження зазначеного відповідачем надано наступні документи: Висновок експерта Донецької торгово-промислової палати №ЭИ-135 від 21.07.2014р. та №ЭИ-160 від 20.08.2014р., Висновок Донецької торгово-промислової палати №2199/12.12-03 від 06.08.2014р., довідка по підприємству відносно кількості працівників №876-25-1 від 25.07.2014р., довідка по прийнятим та звільненим працівникам №16/24 від 02.02.2015р., наказ про ліквідацію наслідків обстрілу №350 від 18.06.2014р., баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2015р., звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2015р., звіт про рух грошових коштів (за прямим методом) за 2015р., баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.03.2016р., звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2016р., баланс (звіт про фінансовий стан) на 30.06.2016р., звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2016р.

Збиткова господарська діяльність боржника не залежить від заявника, безпосередньо повязана з наявністю обставин проведення антитерористичної операції на сході України на теперішній час.

Відтак, враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що сума пені цілком правомірно може бути зменшена на 80%.

Враховуючи здійснений судом апеляційної інстанції розрахунок пені (1 467 447,08 грн.), приймаючи до уваги зменшення стягуваної пені на 80%, стягненню з Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування підлягає пеня в розмірі 293489,42грн.

Стосовно посилань скаржника на відсутність вини у виникненні спору та на те, що в силу форс-мажорних обставин грошове зобовязання за спірним договором є відстроченим, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі Закон), період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13.04.2014р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014р. № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014р. № 405/2014.

Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Закон набув чинності з 15.10.2014р. та діє до цього часу. За ч. 2 цієї ж статті Закону дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення (ч. 1 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону).

Протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України (ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції").

Натомість, як встановлено колегією суддів, в матеріалах справи відсутній визначений вище сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, відповідно до п.8.2 договору сторона, для якої наступили форс-мажорні обставини, повинна впродовж не більше пяти календарних днів з моменту їх настання чи припинення оповістити в письмовій формі другу сторону.

Проте, відповідачем не було надано суду будь-яких доказів своєчасного повідомлення позивача про настання обставин непереборної сили.

З огляду на вищенаведене, посилання скаржника на відсутність вини у порушенні зобовязань з огляду на настання форс-мажорних обставин не обґрунтовані та не доведені належними та допустимими доказами.

З огляду на фінансову неспроможність, як в суді першої інстанції (арк. 175, т.2), так і в суді апеляційної інстанції (арк.75, т.3) відповідач просить відстрочити виконання судового рішення по справі №905/2173/16 до 30.04.2017р.

Згідно із п.6 ст.83 ГПК України суд при прийнятті рішення має право відстрочити або розстрочити його виконання. При цьому слід враховувати приписи ст.121 ГПК України.

Відповідно до статті 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання. Отже, вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов'язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірним є виникнення обставин, що ускладнюють виконання цього рішення чи роблять його неможливим.

Надання заявникові відстрочки виконання рішення є правом господарського суду, при цьому, закон не обмежує це право точним переліком господарських спорів або обставин, за яких суд має право надання відстрочки, проте визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Питання задоволення заяви сторони у справі про відстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Як випливає з п.7.1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Обґрунтовуючи клопотання про надання відстрочки виконання рішення Публічне акціонерне товариство Краматорський завод важкого верстатобудування посилається на наявність обставин непереборної сили, які обумовлюють неспроможність відповідача виконати рішення суду повністю у встановлений строк. У якості обставин зазначає наступне: проведення антитерористичної операції та фактичне ведення бойових дій у м.Краматорську Донецької області у спірний період, у зв'язку з чим суб'єкти господарювання вимушені були призупинити господарські операції та здійснення платежів по зобов'язанням, що виникли на той час; пошкодження внаслідок артилерійських обстрілів виробничої зони підприємства відповідача, знищення готової продукції, товарно-матеріальних цінностей, обладнання, устаткування підприємства відповідача; масове звільнення працівників у зв'язку зі зміною місця проживання та скорочення обсягів виробництва.

На підтвердження зазначених доводів в матеріалах справи наявні висновки експерта Донецької торгово-промислової палати №ЭИ-135 від 21.07.2014р. та №ЭИ-160 від 20.08.2014р., а також висновок Донецької торгово-промислової палати №2199/12,12-03 від 06.08.2014р.

Змістом цих висновків встановлено, що в результаті артилерійського обстрілу та влучення снарядів були пошкоджені будівлі механообробного цеху, будівля збірного цеху, адміністративно-побутові приміщення механообробного та збірного цехів, склад ПДО та зокрема, обвалення сорока залізобетонних плит покриття будівлі корпусу спецстанків.

Факт проведення антитерористичної операції на території Донецької області, артилерійський обстріл м.Краматорська у зазначений період є загальновідомою обставиною та додаткового підтвердження не вимагає.

Також з матеріалів справи вбачається, що на підприємстві відповідача у зв'язку з проведенням антитерористичної операції та виїздом з міста мало місце масове вивільнення працівників, що підтверджується довідками №876-25-1 від 25.07.2014р. та №16/24 від 02.02.2015р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Крім того, судова колегія приймає до уваги, що скрутне матеріальне становище відповідача підтверджено матеріалами справи, зокрема, наявні наступні документи: баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2015р., звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2015р., звіт про рух грошових коштів (за прямим методом) за 2015р., баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.03.2016р., звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2016р., баланс (звіт про фінансовий стан) на 30.06.2016р., звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2016р.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, враховуючи матеріальний стан обох сторін, судова колегія вважає вказані відповідачем обставини такими, що ускладнюють виконання даного рішення та є підставою до надання відстрочення виконання рішення суду до 30.04.2017р. Визначаючи строк відстрочення виконання рішення суду, судова колегія враховує також ту обставину, що відповідно до ст.32, 33 Закону України «Про акціонерні товариства» річні загальні збори товариства, до виключної компетенції яких віднесено визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства, розподіл прибутку і збитків, а також вирішення питання щодо формування статутного та інших фондів, за рахунок яких можливе покриття витрат та фінансування господарської діяльності товариства, проводяться не пізніше 30 квітня наступного за звітним роком.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 104 ГПК України, судова колегія вважає, що висновки, викладені в рішенні місцевого господарського суду, частково не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права України, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2016р. у справі № 905/2173/16підлягає зміні в частині стягнутих сум основного боргу, інфляційних, пені та 3% річних, зі здійсненням нового розподілу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 104 ГПК України, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2016р. у справі № 905/2173/16 підлягає зміні. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування, м.Краматорськ Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2016 р. у справі № 905/2173/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2016 р. у справі № 905/2173/16 змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування (вул. Орджонікідзе, б.6 , м. Краматорськ, Донецька область, 84306, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-Криворізький ремонтно-механічний завод» (вул.Заводська, б.1, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50057, ) заборгованість в сумі 10 369 617,79 грн., пеню в розмірі 293 489,42 грн., інфляційні в розмірі 634 415,15 грн., 3% річних в розмірі 652 014,10 грн., судові витрати в розмірі 135 667,29 грн.»

В іншій частині рішення господарського суду залишити без змін.

Відстрочити виконання рішення господарського суду Донецької області від 07.09.2016 р. у справі № 905/2173/16 до 30.04.2017 р.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-Криворізький ремонтно-механічний завод» (вул.Заводська, б.1, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50057, ) на користь Публічного акціонерного товариства Краматорський завод важкого верстатобудування (вул. Орджонікідзе, б.6 , м.Краматорськ, Донецька область, 84306, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 78 135,99 грн.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді О.А. Марченко

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.: 1- позивачу; 1- відповідачу; 1- до справи; 1- ДАГС; 1 - ГСДО