КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р. Справа№ 910/14670/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

За участі представників:

від позивача: Кульбака С.Е. - представник

від відповідача: Ніколова В.М. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 року у справі № 910/14670/16 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО»

до Міністерства оборони України

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСО» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства оборони України про визнання недійсним пункту договору.

Позовні вимоги (з урахуванням поданих позивачем до суду змін підстав позову) мотивовані тим, що пункт 7.3.4 укладеного між сторонами спору договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету України) від 30.10.2015 № 286/3/15/528, підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить положенням ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 року у справі № 910/14670/16 в задоволенні позовних вимог ТОВ «ІСО» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ІСО» звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 року у справі № 910/14670/16 та прийняти нове рішення у справі, яким позовні вимоги ТОВ «ІСО» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права при невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 14.12.2016.

Представник відповідача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІСО», як постачальником, та Міністерством оборони України, як замовником, укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету України) від 30.10.2015 № 286/3/15/528 (надалі - Договір).

Умовами Договору передбачено, що постачальник зобов'язується у 2015 поставити відповідачу одяг верхній, інший, чоловічий та хлопчачий (лот 2. Костюм (куртка і штани) літній польовий) (далі - товар), а відповідач забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані в Договорі (п. 1.1 Договору).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що ціна Договору складає 7 494 000,00 грн.

Положеннями п. 7.3.4 Договору визначено, що за порушення строків виконання зобов'язання позивач сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з позивача додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.

Відповідно до п. 10.1 Договору, Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

За твердженням позивача, пункт 7.3.4 Договору підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить положенням ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На виконання статті 549 Цивільного кодексу України, сторонами спору в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину сторонами чітко визначено відповідальність позивача за порушення строків виконання зобов'язання у вигляді пені та штрафу, що в свою чергу, не є подвійною відповідальністю за одне і теж правопорушення.

Вказані позивачем ст. 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України визначають загальні положення та підстави господарсько-правової відповідальності учасників господарських відносин та правові наслідки порушення зобов'язань. Відтак вказані статті Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України не можуть бути підставою для визнання недійсним пункту 7.3.4 оспорюваного правочину.

В свою чергу, приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями частини 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відтак вказана норма Господарського кодексу України не є імперативною, що надає змогу сторонам договору визначити розмір штрафних санкцій, за порушення господарського зобов'язання, на власний розсуд та закріпити вказаний розмір в укладеному між ними договорі, що і було здійснено сторонами даного спору при визначенні розміру штрафних санкцій, закріплених в п. 7.3.4 оспорюваного правочину.

Також суд зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору та можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою та спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно із частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Приписами частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків. Відтак, посилання позивача на те, до Договору слід застосувати правила, встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Таким чином у суду відсутні підстави для визнання укладеного між сторонами спору оспорюваного правочину недійсним.

В свою чергу, стаття 3 Цивільного кодексу України визначає загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи наведене вище суд зазначає, що застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину, можливо, призведе до порушення загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості та розумності.

Проте, як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, спір про правомірність застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину не є предметом розгляду справи про визнання вказаного пункту Договору недійсним та може бути розглянутий у спорі про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами спору Договором.

Крім того, колегія суддів зазначає на необґрунтованість посилання позивача про те, що на підставі пункту 7.3.4 Договору з позивача може бути стягнуто штрафні санкції за зобов'язання яке виконано ним належним чином, оскільки, підставою для застосування п. 7.3.4. Договору є виключно порушення зобов'язання за Договором, а визначення «додатково стягується штраф розмірі 7% вказаної вартості Договору» стосується не підстав застосування штрафу, а порядку розрахунку штрафних санкцій.

Колегією суддів також не приймаються посилання позивача на відсутність можливості вносити зміни до умов Договору, оскільки процедура укладення Договору здійснювалась з урахуванням норм Закону України «Про здійснення державних закупівель», а позивач, діючи на власний ризик, добровільно прийняв рішення про укладення Договору, зміст якого був йому відомий, крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивач звертався до відповідача з пропозиціями про внесення змін до Договору.

Дослідивши обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 7.3.4 Договору на підставі частини 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягають враховуючи самостійне визначення сторонами спору розміру штрафних санкцій, за порушення господарського зобов'язання на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України та враховуючи принцип свободи договору, закріплений в ст. 627 Цивільного кодексу України. В свою чергу, правомірність застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину не є предметом розгляду справи про визнання вказаного пункту Договору недійсним та може бути розглянуто у спорі про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами спору Договором.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 року по справі № 910/14670/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/14670/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова