РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2016Справа № 910/21176/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" (далі - Банк) до приватного акціонерного товариства "ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ" (далі - Товариство) про стягнення 24 119,59 грн.,

за участі представників:

позивача: Архиповець Ю.В. за довіреністю від 18 жовтня 2016 року № 1262/юр,

відповідача: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2016 року Банк звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 2 січня 2014 року між ним та Товариством був укладений договір оренди нежитлового приміщення № О-03 / W ZAK MUK0103, за умовами якого Банк передав відповідачу в тимчасове платне користування нерухоме майно - частину приміщення головного корпусу літера «Б», загальною площею 20 м2, яке розташоване за адресою: Закарпатська область, місто Мукачеве, вулиця Гоголя, будинок 24. Оскільки Товариство взяті на себе за вказаним договором зобов'язання по оплаті орендної плати не виконало, позивач, посилаючись на статті 525, 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд стягнути з відповідача 18 145,16 грн. заборгованості по орендній платі, 1 977,53 грн. інфляційних втрат, три проценти річних в сумі 650,24 грн. та пеню в розмірі 3 346,66 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 листопада 2016 року порушено провадження у справі № 910/21176/16 та її розгляд призначено судом на 15 грудня 2016 року.

Під час судового засідання 15 грудня 2016 року представник Банку просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у призначене судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, витребуваних судом документів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвала суду про порушення провадження у даній справі від 23 листопада 2016 року надіслана відповідачу за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника Банку, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

2 січня 2014 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення № О-03 / W ZAK MUK0103, за умовами якого Банк передав Товариству в тимчасове платне користування (оренду) частину приміщення загальною площею 20 м2, яке розташоване за адресою: Закарпатська область, місто Мукачеве, вулиця Гоголя, 24 (пункт 1.1 договору оренди).

Вказаний правочин було укладено строком з 2 січня 2014 року по 30 листопада 2016 року (пункт 5.1 договору оренди).

Згідно з пунктом 3.1 договору передача майна відповідачу здійснювалась одночасно з підписанням вказаного правочину за актом приймання передачі.

Судом встановлено, що 2 січня 2014 року сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт прийому-передачі орендованого майна.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що за користування об'єктом протягом строку дії даного правочину відповідач сплачує Банку орендну плату в наступних розмірах:

- за період з 2 січня 2014 року по 30 листопада 2016 року - 2 500,00 грн. (у т.ч. ПДВ 416,67 грн.);

- за період з 1 лютого 2014 року по 30 листопада 2016 року - 2 500,00 грн. (у т.ч. ПДВ 416,67 грн.).

Орендна плата, встановлена за цим договором, включає плату за користування об'єктом оренди і плату за користування земельною ділянкою, на якій об'єкт оренди знаходиться (пункт 4.2 договору).

За пунктом 4.3 даного правочину сплата орендної плати за договором здійснюється щомісячно не пізніше 10 числа місяця, в якому відбувається користування об'єктом оренди.

Судом також встановлено, що 8 серпня 2015 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору оренди, відповідно до якого останній було розірвано за згодою сторін, а орендоване приміщення - повернуте орендодавцю згідно акту прийому-передачі від 8 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 2 договору від 8 серпня 2015 року про внесення змін до договору оренди від 2 січня 2014 року відповідач зобов'язався сплатити позивачу заборгованість з орендної плати в розмірі 18 145,16 грн. (у т.ч. ПДВ у розмірі 3 024,19 грн.) не пізніше 30 вересня 2015 року шляхом перерахування коштів на рахунок орендодавця.

У грудні 2015 року Баком на адресу Товариства була направлена претензія від 16 грудня 2015 року № 2494/12-ІІІ, копія якої наявна в матеріалах справи, про сплату даної заборгованості.

Однак, всупереч положенням договору про внесення змін від 8 серпня 2015 року Товариство взятий на себе обов'язок по оплаті орендної плати не виконало, заборгувавши таким чином Банку 18 145,16 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача по орендній платі, яка складає 18 145,16 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, не оспорюється Товариством, і останнє на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимоги Банку про стягнення з Товариства вказаної суми, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного внесення орендної плати, позивач також просив суд стягнути з Товариства 3 346,53 грн. пені, нарахованої на суму основного боргу за період з 1 жовтня 2015 року по 1 квітня 2016 року згідно поданого ним розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 7.2 договору оренди стягнення заборгованості з орендної плати провадиться у встановленому законом порядку з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період порушення строків оплати, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої позивачем, є арифметично вірним, відповідає положенням закону та договору, позовна вимога про стягнення з Товариства пені в сумі 3 346,66 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 1 977,53 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму основної заборгованості за період з 1 жовтня 2015 року по 10 листопада 2016 року, та три проценти річних у розмірі 650,24 грн., нараховані на цю суму заборгованості у період з 1 жовтня 2015 року по 9 грудня 2016 року.

Оскільки заявлені позивачем до стягнення розміри трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства і не суперечать положенням договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаних сум також підлягають задоволенню в повному обсязі.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ" (02154, місто Київ, Русанівський бульвар, будинок 7, ідентифікаційний код 22599262) на користь публічного акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" (04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8, ідентифікаційний код 20034231) 18 145 (вісімнадцять тисяч сто сорок п'ять) грн. 16 коп. основного боргу, 3 346 (три тисячі триста сорок шість) грн. 66 коп. пені, 1 977 (одну тисячу дев'ятсот сімдесят сім) грн. 53 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 650 (шістсот п'ятдесят) грн. 24 коп., а також 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20 грудня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко