ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2016 р.Справа № 922/3614/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_2, м. Харків
до ФОП ОСОБА_3, с. Васищеве
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача: ОСОБА_4 - за довір. б/н від 15.11.2016 р.;

відповідача: Ульяницька Л.Ю. - адвокат.

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні 08.12.2016 р. оголошувались перерви до 12 год. 30 хв. 22.12.2016 р. та до 11 год. 00 хв. 23.12.2016 р.

23.12.2016 р. судом не було допущено в судове засідання як представника відповідача гр. ОСОБА_6, якою на підтвердження її повноважень як представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 було надано довіреність б/н від 22.12.2016 р. у простій письмовій формі (а.с. 145). Натомість, у відповідності до ч. 5 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України, громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю.

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі за текстом - перевізник, або позивач) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі за текстом - замовник, експедитора або відповідач), в редакції заяви про збільшення позовних вимог (вх. № 43219 від 19.12.2016 р.), полягають у стягненні 33000 грн. 00 коп. заборгованості за вантажне перевезення, 290 грн. 22 коп. процентів річних, 2156 грн. 25 коп. втрат від інфляції та 2817 грн. 21 коп. пені. Також позивач просить покласти на відповідача судові витрати у справі по сплаті судового збору.

Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач через представника в судовому засіданні та в письмово проти позову заперечує в повному обсязі. Вказує, що в договірні стосунки відповідач з позивачем не вступав, а надані позивачем докази є сфальсифікованими. Зазначає також, що 16.08.2016 р. відповідач отримав Договір - заявку № 16.08-01 від 16.08.2016 р. транспортно - експедиційних послуг щодо перевезення за маршрутом: Харків (Україна) вул. Гуданова, 18 (707-38-61) контактне лице: ОСОБА_7 до АДРЕСА_2, контактне лице: ОСОБА_8. Сума фрахту становить 33 000 грн. (тридцять три тисячі грн.) Умови сплати: софт на карту № НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_9 (6% податку від всієї суми). Але зазначимо, що відповідна заявка потрапила до Відповідача на електронну адресу не з визначеної електронної адреси Позивача ІНФОРМАЦІЯ_1., а з іншої електронної адреси та від іншої особи.

Відповідач вказує, що відповідно до листа від 23.09.2016 року № 01Л-01-285/1, ПАТ «Український науково - дослідний інститут Вогнетривів імені A.C. Бережного», відбулось постачання продукції до TOB «Омсктехуглерод» Відповідачем, з використанням транспортного засобу: Renault НОМЕР_4, який завантажений 21.08.2016 року та відвантажений у м. Омськ 29.08.2016 р. Транспортні витрати складати 35 000 грн. Відповідач, на виконання умов Договору - заявки від 16.08.-01 щодо умов сплати, перерахував розрахунок на рахунок: №197068 на ім'я ОСОБА_9 з урахуванням (6% податку від всієї суми), загальною сумою 33 000.00 грн. Відповідач звертає увагу суду на те, що жодного листування з позивачем з електронної адреси відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 не відбувалось, заявка на перевезення позивачу також не направлялась, акт приймання-передачі виконаних робіт не складався.

В судовому засіданні 23.12.2016 р. представник позивача заявив суду письмове клопотання про допит судом в порядку Цивільного процесуального кодексу України свідка - гр. ОСОБА_6. Вказане клопотання судом відхиляється з огляду на те, що розгляд справи відбувається в порядку не цивільного, а господарського судочинства, а ст. 32 Господарського процесуального кодексу України не містить серед джерел доказів показання свідків.

15.01.2016 р. до суду за вх. № 43078 надійшло письмове клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу договору, а також інших угод, контрактів, актів виконаних робіт, платіжних доручення, банківських виписок, ділової переписки, договорів-замовлень, інші первинних документів що підтверджували б господарські відносини позивача та відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

16.08.2016 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 шляхом обміну електронними листами було укладено договір № 16/08-001 транспортно-експедиторського обслуговування (далі за текстом - Договір), в якому сторони погодили загальні умови перевезення вантажів та права і обов'язки сторін.

Відповідно до п. 2.2 Договору за пропозицією відповідача сторони уклали разовий договір перевезення (заявку № 16.08-01) перевезення вантажу з м. Харкова до м. Омська (Росія) з сумою фрахту складала 33000 грн., які відповідач повинен був сплатити на вказаний позивачем картковий рахунок протягом 2-3 днів після розвантаження.

Згідно п. 4.4 Договору робота вважається виконаною, якщо вантаж доставлено в місце призначення, що має бути підтверджено оригіналом товарно-транспортної накладної ТТН та інших документів, зазначених в заявці, та якщо сторони не мають взаємних претензій, що підтверджується актом виконаних робіт.

Перевезення було виконано належним чином згідно міжнародної вантажної накладної А № 032827, вантаж передано в м. Омську належному одержувачу 30.08.2016 р., що засвідчено печаткою та підписом відповідальної особи в графі 24 міжнародної вантажної накладної.

В суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо того, що Договір та заявка на перевезення вантажу № 16.08-01 виходили саме від позивача, з огляду на наступне.

Посилання відповідача на те, що позивач зобов'язаний надати оригінал разової заявки на перевезення, оскільки він не визнає договір, укладений засобами електронного зв'язку, є юридично неспроможним, оскільки суперечить змісту Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі - Закон) та загальному договору № 16/08-001, укладеному сторонами.

Ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Таким чином, надані позивачем договір і заявка на перевезення є не копіями, а оригіналами відповідних електронних документів у паперовій формі.

Вказане зумовлює відхилення клопотання відповідача від 15.01.2016 р. вх. № 43078 про витребування у позивача оригіналу договору, а також інших угод, контрактів, актів виконаних робіт, платіжних доручення, банківських виписок, ділової переписки, договорів-замовлень, інші первинних документів що підтверджували б господарські відносини позивача та відповідача.

Згідно ст. 8 Закону юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Електронний документ не може бути застосовано як оригінал:

1) свідоцтва про право на спадщину;

2) документа, який відповідно до законодавства може бути створений лише в одному оригінальному примірнику, крім випадків існування централізованого сховища оригіналів електронних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, відсутні законодавчі обмеження можливості використання електронних документів для укладання господарських договорів.

Ст. 181 Господарського кодексу України допускає укладення господарських договорів шляхом обміну листами факсограмами, телеграмами, тощо, а також шляхом прийняття до виконання замовлень.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Форма разового договору була запропонована відповідачем як експедитором, який діяв від свого імені, але за дорученням клієнта - вантажовідправника.

В п. 1.2 Договору № 16/08-001 позивач та відповідач погодили, що перевезення виконуються на підставі заявок відповідача, які є невід'ємною частиною договору та містять конкретні умови перевезення, а в п. 2.2 сторони встановили, що заявки можуть бути передані та підписані шляхом обміну факсограмами та засобами електронного зв'язку.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, У листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Хоча Договір і заявка на перевезення не містять цифрових підписів сторін, а прямих доказів належності відповідачу електронної адреси, з якої такий Договір та заявка надходили до позивача немає, вбачається що їх було спрямовано позивачу саме відповідачем з огляду на те, що на запит позивача вантажовідправником - ПАТ «Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного» йому було надано долучені до матеріалів справи лист. Вх. № 01л-01-285/2/3850 від 12.12.2016 р., в якому вантажовідправник повідомив, що 25.05.2015 р. між ним та відповідачем було укладено загальний договір № 25/05-01.

В рамках вказаного загального договору відповідачем було підписано заявку-додаток від 16.08.2016 р. (а.с. 99), в якій є посилання на загальний договір № 25/05-01.

Згідно договору № 16/08-001, укладеному між позивачем та відповідачем, та відповідної разової заявки перевезення мало бути виконано позивачем, про що вантажовідправник був обізнаний ще до початку завантаження. Саме на підставі цих документів вантажовідправник здійснив митне оформлення вантажу та транспортного засобу позивача.

Вантажовідправник повністю розрахувався з відповідачем за спірне перевезення.

ПАТ «Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного» також позивачу засвідчену належним чином копію договору між НДІ та відповідачем, копію разової заявки на спірне перевезення, укладеної між НДІ та відповідачем, копію договору між позивачем та відповідачем, яку ФОП ОСОБА_3 надав ПАТ «Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного».

Належним чином завірені копії вказаних документів долучено до матеріалів справи і з них вбачається, що договір, на який посилається відповідач заперечуючи проти позову, є договором-заявкою, підписаним з вантажовідправником. У відзиві вказана та ж сама контактна особа, що й у заявці вантажовідправника (ОСОБА_11). Тобто ця особа представляє замовника вантажу і не пов'язана безпосередньо з перевізником, яким є позивач. Таким чином, зазначена заявка була направлена відповідачу з електронної адреси вантажовідправника і не могла бути направлена йому перевізником. Також вказана заявка не містить умови щодо сплати коштів на картку гр. ОСОБА_9 і вказаний документ не містить підпису і печатки перевізника.

Відповідач жодних претензій щодо перевезення або документів не заявив, і 29.09.2016 р. позивачем було направлено йому цінним листом з описом вкладення оригінал вантажної накладної, рахунок, акти виконаних робіт, договір та заявку. Акт виконаних робіт, договір та заявку на паперових носіях відповідач не повернув, за перевезення не розрахувався.

З огляду на умови заявки, граничний строк сплати за перевезення настав для відповідача 03.09.2016 р.

Спірні правовідносини є правовідносинами замовника-експедитора, який діяв від свого імені за дорученням клієнта - та перевізника.

Згідно ч. 4 ст. 306 Господарського кодексу України транспортна експедиція є допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу.

Згідно ч. 1 ст. 932 Цивільного кодексу України експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення і видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України та ч. 5 ст. 306 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів регулюються цими Кодексами і виданими відповідно до них транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Ст. 920 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають з договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за їхньою домовленістю, якщо інше не встановлено Цивільним Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 926 Цивільного кодексу України порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезенням у закордонному сполученні, встановлюється міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Оскільки Україна приєдналася до Конвенції, вчиненої 19 травня 1956 р. в Женеві, відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01 серпня 2006 р. (КДПВ) (далі за текстом - Конвенція) та є договірною країною у розумінні ч. 1 ст. 1 Конвенції, до правовідносин, що виникли у сторін спірного перевезення, слід застосовувати норми вказаної Конвенції.

Згідно ст. 1 Конвенції її положення застосовуються до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначене в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

За змістом статей 4, 5, 6 Конвенції первинним доказом виконання перевезення є міжнародна вантажна накладна.

Спірне перевезення виконано належним чином згідно вантажної накладної А № 0032827.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ч. 1,2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. За частиною сьомою ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Відповідно до абзацу другого частини першої ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 530 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Листом від 23 вересня 2016 р. замовник перевезення ПАТ «Український науково-дослідний інститут вогнетривів імені А.С. Бережного» повідомив позивача, що договір транспортно-експедиційного обслуговування був укладений з відповідачем ФОП ОСОБА_3, з яким замовник повністю розрахувався, сплативши 35000 грн. Таким чином, експедиторська винагорода відповідача складає 2000 грн., а решта - 33000 грн. 00 коп. становить суму фрахту за договором-заявкою № 16.08-01 від 16.08.2016 р. і підлягає сплаті відповідачем позивачу, чого він не зробив.

Згідно ст. 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляцій, а також три відсотки річних з простроченої суми.

Нараховані позивачем у відповідності до вищевказаної норми втрати від інфляції в сумі 2156 грн. 25 коп. за період з вересня по листопад 2016 року включно та проценти річні в сумі 290 грн. 22 коп. за період з 04.09.2016 р. по 19.12.2016 р. включно відповідають офіційно встановленим індексам споживчих цін, розміру заборгованості та часу прострочення виконання відповідачем його грошового зобов'язання за договором.

В п. 5.3. Договору сторони встановили, що у випадку прострочення оплати вартості наданих послуг експедитору відповідачу нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час невиконання грошового зобов'язання, від суми, що підлягає оплаті, за кожен день прострочення. Нарахована у відповідності до вказаного пункту договору пеня за період з 04.09.2016 р. по 19.12.2016 р. включно пеня становить 2817 грн. 21 коп.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню як підтверджені належними доказами та такі, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Судові витрати по справі належить покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (код НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_3) на користь на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (код НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_4) - 33000 грн. 00 коп. заборгованість за вантажне перевезення, 290 грн. 22 коп. процентів річних, 2156 грн. 25 коп. інфляційних втрат, 2817 грн. 21 коп. пені та 1378 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.12.2016 р.

Суддя С.Ч. Жельне