КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. Справа№ 910/19057/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: Кубрак Ж.Б. - представник за довіреністю б/н від 28.03.2016;

від відповідача 1: Бахмут Л.М. - представник за довіреністю № 3-132000/10298 від 08.09.2016; Гаріна О.А. - представник за довіреністю № 3-132000/10297 від 08.09.2016;

від відповідача 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016

у справі №910/19057/15 (суддя С. М. Мудрий)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНО"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг"

про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕНО" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" (надалі - відповідач 1) про визнання поруки припиненою.

Справа неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями.

Рішенням господарського суду м. Києва від 23.09.2015 у даній справі в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 апеляційну скаргу ТОВ "РЕНО" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 у справі № 910/19057/15 задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 у даній справі - скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено: визнано поруку за договором поруки № 187 від 20.08.2007, укладений між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕНО", припиненою. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНО" 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНО" 1 339,80 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2016 касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 у справі №910/19057/15 та рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2015 - скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі № 910/19057/15 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНО" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит", Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг" (надалі - відповідач 2) про визнання поруки припиненою відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016, Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕНО" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі № 910/19057/15 скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНО" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.07.2016.

Розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався.

Справа розглядалась різними складами суду.

У зв'язку з перебуванням судді-доповідача Смірнової Л.Г. на лікарняному на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2016 змінено склад судової колегії: головуючий суддя - О.М. Коротун, судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М., вказана судова колегія ухвалою від 21.10.2016 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження та ухвалила постанову у даній справі.

29.11.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від відповідача-1 надійшла заява про надання додаткових документів у даній справі, зокрема, копію постанови ВГСУ від 17.10.2016 у справі 910/19056/15 (по аналогічній справі).

12.12.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній з посиланням на практику Верховного Суду України зазначив про особливості припинення поруки у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

В судовому засіданні 21.12.2016 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати х прийняттям нового про задоволення позову в повному обсязі.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 21.12.2016 проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, однак 06.12.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів подав клопотання про розгляд справи без його участі, яке задоволено судом апеляційної інстанції. В цьому ж клопотанні відповідач-2 зазначив, що дійсно у зв'язку з укладенням додаткової угоди № 15 до кредитного договору, фактично було збільшено обсягу відповідальності позивача, а тому зазначив, що фактично у відповідача-2 немає підстав для заперечень проти позовних вимог у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, оглянувши надані оригінали, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Разом з цим, передаючи справу на новий розгляд колегія суддів касаційної інстанції зазначила про необхідність дослідження наступних питань.

Зокрема, дослідити умови кредитного договору не лише в редакції додаткової угоди № 15 від 18.02.2013, а й в попередніх редакціях, а також умови договору поруки та додаткові угоди до нього. Окрім цього суди попередніх інстанцій обмежились дослідженням умов додаткової угоди № 15 від 18.02.2013 до кредитного договору та додаткової угоди № 5 від 14.09.2012 до договору поруки (з якої вбачається, що поручитель погоджується з умовами додаткової угоди № 14 від 14.09.2012 до кредитного договору).

Крім того, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність врахування правової позиції, викладену у постанові Верховного Суду України від 25.09.2013 у справі № 6-97цс13.

Також указав, що ТОВ "Агрохолдинг", як одна із сторін спірного договору залучена до участі у справі лише в якості третьої особи, а не відповідача, тоді як неправильне визначення процесуального статусу відповідної особи може призвести до неправомірного звуження обсягу її процесуальних прав.

Так, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, які відповідно до ст. 111-12 ГПК України є обов'язковими при новому розгляді, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вірно з'ясовано місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 20.08.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" (банк)) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг" (позичальник) укладено договір про невідновлювальну кредитну лінію № 45-01-07 (надалі - кредитний договір), який додатковою угодою № 14 викладено у новій редакції.

За умовами кредитного договору в редакції додаткової угоди №14 від 14.09.2012 банк відкрив позичальникові невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 5 870 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 18 грудня 2014 року і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього договору.

Так, п.3.1 кредитного договору в редакції додаткової угоди №14 від 14.09.2012 передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками:

а) 10,00% (десять процентів) річних за період з дня проведення реструктуризації кредитної заборгованості до терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 цього договору;

б) 15,00% (п'ятнадцять процентів) річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 цього договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п. 4.5, 6.1 цього договору, до дня фактичного погашення заборгованості зі кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20.08.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" (як кредитором), Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕНО" (як поручителем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг» укладено договір поруки № 187 (надалі - договір поруки).

В подальшому, між сторонами до договору поруки укладені додаткові угоди №1 від 01.02.2008, №2 від 18.02.2008, №3 від 11.08.2008, №4 від 23.12.2009 та №5 від 14.09.2012.

Згідно з договором поруки (в редакції додаткової угоди № 5 від 14.09.2012) Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕНО" зобов'язалось перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за договором про невідновлювальну кредитну лінію № 45-01-07 від 20.08.2007, укладеному між кредитором і боржником, у відповідності до якого боржнику надано кредит у розмірі 5870 000,00 доларів США, зі сплатою 10% річних, у випадку порушення п. 8.3 кредитного договору - в розмірі 12% річних, а за користування кредитом з моменту, вказаному в підпункті "б" п. 3.1 даного кредитного договору, зі сплатою процентів у підвищеному розмірі, строком погашення кредиту 18.12.2014.

Поручитель підтверджує, що він ознайомлений з додатковою угодою №14 від 14.09.2012 до кредитного договору та погоджується з його умовами.

Як зазначено позивачем, в 2014 році, під час розгляду цивільної справи в Центрально-Міському суді м. Кривого Рогу за позовом ПАТ "Фінанси та Кредит" до ТОВ «Агрохолдинг», ТОВ «РЕНО», ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, йому стало відомо, що між ТОВ «Агрохолдинг» та ПАТ "Фінанси та Кредит" укладено додаткову угоду № 15 від 18.02.2013, відповідно до якої були внесені зміни щодо процентної ставки в сторону збільшення, внаслідок чого збільшився обсяг зобов'язань ТОВ «РЕНО» як поручителя.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2 договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань по кредитному договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, в т.ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, оплаті комісійної винагороди, оплати неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків.

Пунктом 4.4 договору поруки передбачено, що внесення змін та доповнень в кредитний договір, внаслідок якого збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без згоди поручителя.

Пунктом 3.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 15) визначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками:

а) 10% річних за період з дня проведення реструктуризації кредитної заборгованості до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 договору;

b) 20% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п. 4.5, 6.1 цього договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

У пункті 4.5 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 15) зазначено, що якщо позичальник не надав банку на його вимогу в зазначений строк документи, що підтверджують цільове використання кредитних коштів або з наданих документів не можна дійти однозначного висновку про їх цільове використання, а також у разі використання кредитних коштів на цілі інші, по відношенню до вказаних в п 4.1 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів і сплати процентів, а позичальник зобов'язаний повернути кредитні кошти і сплатити усі проценти впродовж одного робочого дня з моменту отримання вимоги від банку, а також сплатити штраф у розмірі, встановленому п. 7.2 цього договору.

З пункту 6.1. договору (в редакції додаткової угоди № 15) вбачається, що банк має право вимагати повернення виданих кредитних коштів і сплати процентів за увесь період користування кредитом до настання терміну, що вказаний у п. 1.1 цього договору, позичальник зобов'язаний повернути отримані кредитні кошти і сплатити усі проценти протягом одного робочого дня з моменту отримання вимоги від банку у випадках:

а) позичальник надав банку будь-які документи, що містять неправдиві відомості або підроблені документи;

б) позичальник в період дії цього договору порушував будь-які умови цього договору, визначених вказаним пунктом випадках.

Пунктом 8.3 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 15), зокрема, встановлено, що позичальник зобов'язується без письмової згоди банку не відкривати в установах інших банків поточні рахунки, не отримувати нових позик і кредитів, не виступати гарантом та поручителем по зобов'язаннях третіх осіб до моменту повернення кредиту та виконання інших зобов'язань за цим договором.

Також у п. 8.3 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 15) сторони дійшли згоди, що в разі порушення цього пункту договору, процентна ставка, що вказана в п. 3.1 "а" цього договору змінюється і встановлюється в розмірі 20% річних.

Розглядаючи спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач був ознайомлений та погодився зокрема, з додатковою угодою №14 від 14.09.2012 до кредитного договору в якій передбачено можливість зміни розміру процентної ставки та сплати процентів в більшому розмірі ніж передбачено пунктами кредитного договору, суд вважає внесені додатковою угодою № 15 від 18.02.2013 зміни до кредитного договору такими, що не суперечать укладеному між позивачем та відповідачем договору поруки, а тому підстави для визнання поруки припиненою відсутні.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.ст. 99, 101 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

У статті 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Так, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Досліджуючи умови кредитного договору, зокрема в редакції додаткової угоди № 14 та додаткової угоди № 15, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що збільшивши процентну ставку за користування кредитними коштами шляхом укладення додаткової угоди № 15 до кредитного договору (відповідно до п. 3.1 якої ставка становить: а) 10% річних за період з дня проведення реструктуризації кредитної заборгованості до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 договору; b) 20% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п. 4.5, 6.1 цього договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом), що була укладена без згоди Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНО" (доказів такого повідомлення в розумінні ст. ст. 33, 34, 36, 43, 99, 101 ГПК України відповідачами не надано), було порушено положення частини першої статті 559 ЦК України, відповідно до якої збільшуєтьсь обсяг відповідальності поручителя. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 17.10.2016 у справі № 910/19056/15 за результатами розгляду аналогічного спору між тими з сторонами, однак на підставі інших договорів).

Суд апеляційної інстанції також не приймає доводи відповідача-1 про те, що згідно із п. 2.2 договору поруки, поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за боржника в тому самому об`ємі, що й боржник, в тому числі по основному зобов`язанню, сплаті щомісячних процентів та підвищених процентів, сплати комісійної винагороди, неустойки по основному боргу та процентам та сплату всіх збитків (як доказ погодження поручителя на збільшення його обсягу відповідальності без необхідності отримання додаткової згоди), оскільки п. 4.4 договору поруки чітко визначено про необхідність погодження з поручителем змін та доповнень до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг його відповідальності.

В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи позивача з посиланням на постанову Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13), відповідно до якої, згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Верховний Суд України щодо цього питання сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року (№ 6-18цс11, № 6-69цс11), у яких зазначив, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов'язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, обов'язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Доводи ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" щодо відсутності збільшення обсягу відповідальності ТОВ "Рено" як поручителя за договором поруки у зв'язку зі зміною процентної ставки за кредитним договором у сторону збільшення додатковою угодою № 15, на тій підставі, що як до, так і після її укладення банк нараховує відсотки за кредитним договором за ставками, передбаченими додатковою угодою № 14, а у матеріалах справи відсутні докази застосування до позивача підвищених відсотків за користування кредитом та порушення боржником умов кредитного договору, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов'язання). При цьому за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов'язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України в постанові від 20.04.2016 у справі №6-2662цс15, правова позиція в якій на підставі ст. 111-28 ГПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України). Тому в цій частині суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача-1, як необґрунтовані.

Враховуючи вищевикладені положення суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків про необґрунтованість позовних вимог. За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог повністю до обох відповідачів відповідно до пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України.

Відповідно до п.4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

На підставі ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на обох відповідачів у зв'язку із задоволенням до них позову.

Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог, з обох відповідачів підлягає стягнення в порядку ст. 49 ГПК України на користь позивача судовий збір за первісний розгляд справи (у суді першої та апеляційної інстанції: 1218,00 грн. + 1339,80 грн.): з відповідача-1 - 1278,90 грн. та з відповідача-2 - 1278,90 грн., окрім цього, з відповідача-2 підлягає стягненню на користь відповідача-1 сума судового збору у розмірі 730,80 грн. за розгляд справи в суді касаційної інстанції. Також за новий розгляд підлягають відшкодуванню на користь позивача з відповідача-1 - 669,90 грн. грн., та з відповідача-2 - 669,90 грн. сплаченого судового збору (за розгляд справи в суді апеляційної інстанції) у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі №910/19057/15 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі №910/19057/15 - скасувати, з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю.

Визнати поруку за договором поруки № 187 від 20.08.2007, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНО», припиненою.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема 60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО» (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Радгоспна 34, ) 1948 (одну тисячу дев'ятсот сорок вісім) грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг" (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Радгоспна 34, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО» (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Радгоспна 34, ) 1948 (одну тисячу дев'ятсот сорок вісім) грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг" (08290, Київська обл., смт. Гостомель, вул. Радгоспна 34, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема 60, ) 730 (сімсот тридцять) грн. витрат по сплаті судового збору.

6. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.

7. Матеріали справи № 910/19057/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк