ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.12.2016 Справа № 904/10260/16
За позовом Приватного підприємства "Дніпроуніверсал-клінінг", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГУМ", м. Дніпро

про розтлумачення пп.2.1.3 п.2.1 договору про виконання робіт

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача ОСОБА_1, довіреність від 23.05.16р.;

від відповідача не зявився.

Суть спору:

Приватне підприємство "Дніпроуніверсал-клінінг" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГУМ" (далі - відповідач), у якому просить господарський суд в порядку ст.ст. 213, 637 ЦК України розтлумачити підпункт 2.1.3 пункту 2.1 договору №10/03/2016 про виконання робіт, укладеного між позивачем та відповідачем 02 березня 2016 року.

Відповідач у судове засідання не зявився, відзив на позов та документи на вимоги суду не надав. Про час та дату розгляду спору повідомлений належним чином, оскільки в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення, що підтверджує отримання відповідачем ухвали про виклик у судове засідання.

В порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст. 1 ГК України).

02 березня 2016 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено Договір № 10/03/2016 про виконання робіт (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору виконавець за дорученням замовника приймає на себе обов'язки виконувати роботи з відновлення хромірованих поверхонь за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, буд.50, ТЦ «ПАССАЖ», а замовник зобов'язується прийняти вказані роботи і оплатити їх вартість відповідно до умов Договору.

Згідно п.1.2 Договору виконання робіт виконавцем та прийняття їх замовником оформлюється Актом здачі-приймання виконаних робіт (далі - акт), який підписується повноважними особами і скріплюється печатками сторін.

Відповідно до пп.2.1.2 Договору замовник зобов'язаний своєчасно здійснювати оплату робіт у порядку, передбаченому п.3.3 Договору.

Як вбачається з пп. 3.3.1. п.3.3 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться замовником в наступному порядку:

- замовник здійснює 100% платіж, передбачений в п.3.1 Договору, протягом п'яти банківських днів після підписання акту здачі-приймання виконаних робіт та на підставі виставленого виконавцем рахунку.

Згідно п.3.1 Договору вартість робіт є договірною і встановлюється в сумі 15 684,00 гривень (п'ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).

Оплата здійснюється замовником шляхом безготівкового перерахування грошових коштів платіжними дорученнями на поточний рахунок виконавця (п.3.4 Договору).

За умовами пункту 4.1 Договору у разі порушення зобов'язань за Договором сторони несуть взаємну відповідальність згідно чинного законодавства України.

Положеннями пункту 6.1 Договору визначено строк дії Договору - з 02 березня 2016 року по 31 березня 2016 року.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виконано обумовлені Договором роботи, що підтверджується актом №100316 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 березня 2016 року, підписаним представниками обох сторін без зауважень (а.с.12).

Як вказує позивач, станом на день звернення з даним позовом до суду відповідачем не здійснено оплати виконаних позивачем робіт, у звязку з чим за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 15 684, 00 грн.

Разом з тим, позивач вказує, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2016 року порушено провадження у справі №904/8877/16 за позовом ТОВ «ГУМ» до ПП «Дніпроуніверсал-клінінг» про визнання правочинів недійсними, в якій одним із оспорюваних правочинів є договір №10/03/2016 про виконання робіт від 02 березня 2016 року, укладений між ПП «Дніпроуніверсал-клінінг» та ТОВ «ГУМ».

В обґрунтування вимог щодо визнання недійсним вказаного правочину у справі №904/8877/16, ТОВ «ГУМ» посилається на факт невиконання Приватним підприємством «Дніпроуніверсал-клінінг» робіт, обумовлених договором №10/03/2016 про виконання робіт від 02 березня 2016 року, а також відсутність доказів, які б підтверджували виконані роботи згідно вказаного договору.

Відповідно до пп.2.1.3 п.2.1. Договору замовник зобовязаний приймати виконані роботи, для чого протягом чотирьох робочих днів після отримання від виконавця двох примірників акту, підписати його, скріпити печаткою та один примірник повернути виконавцю. У випадку, якщо замовник в зазначений строк без будь-яких поважних причин не підписав акт, або не надав мотивовану відмову, роботи вважаються виконаними належним чином та прийнятими замовником.

Звернувшись з даним позовом до суду, позивач просить суд розтлумачити підпункт 2.1.3 пункту 2.1 Договору.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За приписами Цивільного кодексу України тлумачення правочину, може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом.

Відповідно до пункту 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 № 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту правочину має бути наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто, потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Пунктом 3 статті 213 Цивільного кодексу України встановлено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

У відповідності до приписів пункту 4 статті 213 Цивільного кодексу України, якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

З огляду на викладене, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неточностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Вказана правова позиція підтверджується практикою Вищого господарського суду України, а саме: постановою від 26.04.2012 по справі № 3/245 та постановою від 12.02.2014 по справі № 5006/25/130пд/2012.

Всупереч викладеному, позивач просить суд розтлумачити спірну умову договору, який виконується сторонами.

Так, матеріалами справи підтверджується факт виконання договору, що з огляду на правову позицію Вищого господарського суду України, викладену у постановах від 26.04.2012 по справі №3/245, від 12.02.2014 по справі №5006/25/130пд/2012 унеможливлює тлумачення умов договору після його виконання, в даному випадку - на стадії стягнення заборгованості за виконані роботи.

Крім того, ні зі змісту позовної заяви, ні зі змісту договору №10/03/2016 про виконання робіт від 02 березня 2016 року, укладеного між Приватним підприємством "Дніпроуніверсал-клінінг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГУМ", не встановлено обставин щодо наявності у підпункті 2.1.3 пункту 2.1. даного Договору незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для тлумачення умов підпункту 2.1.3 пункту 2.1 договору №10/03/2016 про виконання робіт, укладеного між позивачем та відповідачем 02 березня 2016 року, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його

підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст рішення підписаний 26.12.2016р.