ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.12.2016 Справа № 904/7554/16
За позовом Комунального підприємства "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпро

до Державного підприємства "Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади", м. Дніпро

про визнання недійсними додаткових угод

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - Бейгул А.Г., довіреність №19 від 07.07.16р.;

від відповідача - представник не з'явився.

Суть спору:

Комунальне підприємство "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади" (далі - відповідач), у якому просить господарський суд:

- визнати недійсним укладені додаткові угоди від 30.12.2014 року до договору С-26 від 15.09.2014 року з 01.01.2015 року, а саме з дати дії нової редакції норми п. 287.6 статті 287 Податкового кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями позивача на невідповідність умов додаткових угод від 30.12.2014 року пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України в редакції Згідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позов та документи на вимоги суду не надав. Про час та місце розгляду спору повідомлений належним чином, оскільки в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення, що підтверджує отримання відповідачем ухвали про виклик у судове засідання.

Згідно ст. 75 ГПК України суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст. 1 ГК України).

15.09.2014 року позивачем (сторона -2) та відповідачем (далі - сторона-1) укладено договір С-26 від 15.09.2014р. про відшкодування компенсаційних витрат по податку на землю (далі - Договір).

Згідно до п.1.1 Договору сторона-1 виставляє понесені витрати по податку на землю за ділянку загальною площею 4 397,9 кв.м., що знаходиться під нежитловими будівлями Спортивно-оздоровчого корпусу літ.П-1 (3624,6 кв.м.) та Корпусу громадського харчування літ. В-4 (773,3 кв.м.) за адресою: вул. Писаржевського, 1-а, м. Дніпропетровськ, де розташовується Комунальне підприємство "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради. Сторона-2 зобов'язується відшкодувати стороні-1 компенсаційні витрати по податку на землю згідно розрахунку, який є невід'ємною частиною Договору.

Як вказує позивач, Договір укладався з метою виконання обов'язку сплати земельного податку КП «СРБД», який було передбачено п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України в редакції чинній до 01.01.2015 року, а саме при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

30.12.2014 року між стороною-1 та стороною-2 укладено додаткову угоду №1 до Договору №С-26 від 15 вересня 2014р. наступного змісту:

1. Внести відповідні зміни у Розрахунок суми відшкодування компенсаційних витрат з податку на землю. Скоригований розрахунок додається до даної додаткової угоди і є невід'ємною частиною Договору №С-26 від 15.09.2014р.

2. Додаткова угода є невід'ємною частиною даного Договору, складена в 2-х екземплярах, що мають однакову юридичну чинність, по одному для кожної зі сторін.

3. Додаткова угода набирає чинності з 01 січня 2015р. і діє до моменту закінчення терміну дії договору.

30.12.2014 року між стороною-1 та стороною-2 укладено додаткову угоду №1 до Договору №С-26 від 15 вересня 2014р. наступного змісту:

1. Сторони дійшли згоди про продовження дії Договору №С-26 від 15.09.2014 року, у зв'язку з чим погодили нову редакцію пункту 4.1 Договору: «Даний Договір діє з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2015 року. Даний договір вважається пролонгованим, якщо одна із сторін не заявить про його припинення, письмо попередивши про це іншу сторону, за 15 днів до закінчення терміну дії Договору.

2. Ця додаткова угода є невід'ємною частиною Договору № С-26 від 15.09.2014 року складається українською мовою у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із «СТОРІН».

3. Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання.

4. В питаннях, які не регулюються цією Додатковою угодою, «СТОРОНИ» керуються положеннями Договору № С-26 від 15.09.2014 року.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII з 1 січня 2015 року п.287.6 статті 287 Податкового кодексу України викладено в іншій редакції, а саме: «При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку».

Станом на день звернення позивача з даним позовом до суду, факт реєстрації права власності Комунального підприємства «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» на земельні ділянки за фактичною адресою придбаних будівель та споруд - відсутній.

За викладених обставин, посилаючись на те, що зазначені додаткові угоди суперечать новій редакції норми п.287.6 статті 287 Податкового кодексу України, яка діє з 01.01.2015 року, позивач просить суд визнати недійсним укладені додаткові угоди від 30.12.2014 року до договору С-26 від 15.09.2014 року з 01.01.2015 року, а саме з дати дії нової редакції норми п. 287.6 статті 287 Податкового кодексу України.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Розглянувши позовні вимоги та дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити з наступних підстав.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За умовами ст. 7 Господарського кодексу України та ст. 4 Цивільного кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Приписами ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вичиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу).

Доводи позивача, наведені ним в обґрунтування позовних вимог, зводяться до звільнення позивача від обов'язку сплати податку на землю, з огляду на те, що він не є власником земельних ділянок.

Проте, суд вважає відсутніми правові підстави для таких висновків позивача, оскільки між ним та відповідачем укладено додаткові угоди до Договору, якими погоджено здійснення компенсаційних витрат по податку на землю, а отже позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод до Договору з підстав, наведених позивачем, задоволенню не підлягають.

Викладене є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст рішення підписаний - 28.12.2016р.