РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/19216/16

За позовом: Державного підприємства "Державний проектно - вишукувальний та науково-

дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект"

до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

про стягнення 78 269,06 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Власенко О.Н., за довіреністю № 179 від 11.01.2016

Від відповідача: Сидоренко Д.О., за довіреністю № 7389 від 18.12.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Державного підприємства "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про стягнення 78 269,06 грн., з яких: 40 465,95 грн. основного боргу, 34 673,37 грн. інфляційних втрат та 3 129,74 грн. трьох відсотків річних, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов додаткової угоди № 2 від 17.09.2013 до договору № 45-23/154 від 24.05.2013 (Розробка паспорту акваторії порту).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2016 порушено провадження у справі № 910/19216/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.11.2016, зобов'язано сторін надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 23.11.2016 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із зайнятістю представника в інших судових засіданнях.

Представник позивача у судовому засіданні 23.11.2016 заперечив проти задоволення даного клопотання, надав суду оригінали документів для огляду у судовому засіданні та документи для долучення до матеріалів справи, підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Розглянувши дане клопотання, суд його відхилив з тих підстав, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Також відповідачем не виконано вимог ухвал суду у даній справі, оскільки він міг подати витребуваний судом письмовий відзив на позовну заяву через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва, як він це зробив, подавши клопотання про відкладення розгляду цієї справи. Крім того, відповідачем не наведено підстав надання переваги одному судовому засіданню над іншим

Відповідач уповноважених представників до судового засідання 23.11.2016 не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке міститься в матеріалах справи, вимог ухвали суду не виконав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2016 відкладено розгляд справи до 14.12.2016, у зв'язку з неявкою представника відповідача у призначене судове засідання, не виконанням ним вимог ухвали суду та для дослідження доказів у справі.

Представник відповідача у судовому засідані 14.12.2016 подав відзив на позовну заяву, який залучений до матеріалів справи, а також подав клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, просив його задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 14.12.2016 заперечив проти задоволення даного клопотання.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи має бути доручено компетентним організаціям чи безпосередньо спеціалістам, які володіють необхідними для цього знаннями.

Вищий господарський суд України у п. 2 Постанови пленуму № 4 від 23.03.2012. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначив, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Враховуючи викладене вище, розглянувши дане клопотання, суд його відхиляє, оскільки для вирішення даного спору не потрібні спеціальні знання, крім того, предметом спору у даній справі є стягнення коштів, а не визнання договору не дійсним.

У судовому засіданні 14.12.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.12.2016 просив відмовити у позові, пояснив, що вважає їх безпідставними, що не підлягають задоволеню.

У судовому засіданні 14.12.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Дослідивши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.05.2013 між Державним підприємством "Керченський морський торговельний порт" (замовник) та Державним підприємством "Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" (виконавець) укладено договір №45-23/154 від 24.05.2013 (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору, замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання роботи: "ДП "Керченський морський торговельний порт" Розробка паспорту акваторії порту".

Згідно з п.2.1. договору, вартість робіт складає 72 082,25 грн з ПДВ.

Відповідно до п.2.2. договору, замовник проводить оплату робіт виконавцю двома платежами: аванс і остаточний розрахунок.

Згідно з п.2.3. договору, замовник протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору зобов'язався перерахувати на розрахунковий рахунок виконавця аванс у сумі: 24 027,42 грн., окрім того ПДВ - 4805,48 грн., усього - 28 832,90 грн. (40% від вартості робіт).

Відповідно до п.2.4. договору, остаточний розрахунок за цим договором проводиться протягом 10 днів після прийняття роботи за актом здачі-приймання робіт замовником на підставі виставленого виконавцем рахунку (враховуючі п.4.3. договору).

Згідно з п.4.3. договору при не отриманні виконавцем оформленого акту здачі-приймання чи письмової мотивованої відмови від приймання роботи в термін, установлений п.4.2. договору, робота вважається прийнятою і підлягає оплаті замовником на підставі виставленого виконавцем рахунку.

У зв'язку з реорганізацією ДП "Керченський морський торговельний порт" шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчого балансу від 13.06.2013 року та акту приймання-передачі від 13.06.2013 року та утворення внаслідок виділу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 року № 133-р, наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року № 163, а також переходом прав та зобов'язань за договором № 45-23/154 від 24.05.2013 до правонаступника - державного підприємства "Адміністрація морських портів України", сторонами договору внесено відповідні зміни в договір № №45-23/154 від 24.05.2013, про що укладено додаткову угоду №2 від 17.09.2013.

Судом встановлено, що згідно акту здачі-приймання від 06.02.2014, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим їх печатками, виконавцем виконано, а замовником прийнято роботи на загальну суму 67 443,25 грн з ПДВ.

Згідно з п. 5.2. додаткової угоди №2, остаточний розрахунок здійснюється на протязі 10-ти банківських днів з дати отримання рахунку на підставі оформленого сторонами акту здачі-приймання роботи (враховуючи п. 4.3. договору №45-23/154 від 24.05.2013).

Враховуючи передоплату в розмірі 26 977,30 грн, замовник зобов'язаний оплатити виконавцю виконані роботи суму в розмірі 40 465,95 грн з ПДВ.

06.02.2014 замовником виставлено рахунок-фактура №СФ-0001134 від 06.02.2014 на суму 40 465,95 грн вартості виконаних робіт.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідач не виконав належним чином умови договору №45-23/154 від 24.05.2013, у зв'язку з чим Державне підприємство "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" просить суд стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 78 269,06 грн., у тому числі 40 465,95 грн. основного боргу, 34 673,37 грн. інфляційних втрат та 3 129, 74 грн. трьох відсотків річних, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов додаткової угоди № 2 від 17.09.2013 до договору № 45-23/154 від 24.05.2013 (Розробка паспорту акваторії порту).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносини повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно ст. 526 ЦК України та ч.1 ст.193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В матеріалах справи наявні докази направлення на адресу відповідача рахунку-фактури та акту здачі-приймання. Останій містить дату 06.02.2014 і зауважень на акті з приводу дати не наведено. Враховуючи наведене, суд виходить з того, що рахунок відповідачем отримано і роботи виконані 06.12.2014, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний оплатити виконанні роботи у відповідності до п. 2.4. договору в строк до 21.02.2014.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не надано суду доказів оплати заборгованості за договором, в зв'язку з чим у відповідача перед позивачем рахується заборгованість в розмірі 40 465,95 грн.

В зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання позивачем нараховано інфляційні втрати в розмірі 34 673,37 грн за період з березня 2014 року по серпень 2016 року та 3 % річних в розмірі 3 129,74 грн за період з 16.02.2014 по 14.09.2016.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Судом було виявлено помилки в розрахунку інфляційних нарахувань.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання станом на 14.09.2016 то з нього, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, за розрахунком суду, підлягають стягненню 34 517,45 грн. інфляційної складової боргу та 2 663,03 грн. трьох відсотків річних за період з 16.02.2014 по 14.09.2016, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання до додаткової угоди № 2 від 17.09.2013, до договору № 45-23/154 від 24.05.2013 (Розробка паспорту акваторії порту).

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, позов Державного підприємства "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" підлягає задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, розпекти Перемоги, 14, ) на користь Державного підприємства "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" (65058, м. Одеса, проспект шевченка, 12, ) 40 465 (сорок тисяч чотириста шістдесят п'ять) грн. 95 коп. основного боргу, 34 517 (тридцять чотири тисячі п'ятсот сімнадцять) грн. 45 коп. інфляційної складової боргу, 2 663 (дві тисячі шітсот шістдесят три) грн. 03 коп. трьох відсотків річних, та 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. витрат на сплату судового збору.

3. У решті позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 19.12.2016.

Суддя І.О. Андреїшина