ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. Справа № 909/726/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.

суддів: Бонк Т. Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Фака С.,

від позивача: ОСОБА_2 представник (№14-167 від 11.06.2014р.);

від відповідача: ОСОБА_3 представник ( №01-19/76 від 02.06.2016р.);

розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" №14/4-1504 від 20.10.2016

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016, суддя Булка В.І.,у справі №909/726/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут", м. Івано-Франківськ

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016 відмовлено в задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" про стягнення заборгованості в розмірі 507 406,83 грн., з яких: пені - 392 590,52 грн.; 3% річних - 26 663,99 грн.; інфляційних втрат - 88 152,32 грн.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок невиконання позивачем свого обов'язку за договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу, якого позивач не повернув відповідачеві.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016 та прийняти нове, яким задоволити позов повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що дата підписання актів приймання-передачі не повязана з датою виникнення зобовязання, якщо такий звязок прямо не передбачено угодою сторін. Також, апелянт вказує на те, що акт приймання-передачі посвідчує юридичний факт постачання товару та за своєю правовою природою не є правочином. Посилається апелянт й на те, що обовязок відповідача з оплата поставленого природного газу не повязаний з поверненням підписаних актів, оскільки виникає з факту приймання-передачі, а не з факту повернення підписаного акту. Посилання відповідача про неотримання актів приймання-передачі природного газу від позивача не доведені належними доказами, оскільки суду першої інстанції не надано для огляду журнал обліку вхідної кореспонденції, не повідомлено на якій підставі здійснюється ведення вказаного журналу та у який спосіб вносяться записи до нього.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач (ТОВ «Івано-Франківськгаз збут») просить залишити апеляційну скаргу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016 без змін, посилаючись на те, що перехід права власності на природний газ за договором відбувається шляхом визнання субєктами ринку природного газу господарської операції з передання газу протягом місяця підписанням акта приймання-передачі, а тому належно оформлені акти приймання-передачі є підставою для здійснення остаточного розрахунку за отриманий природний газ. Також, відповідач зазначає, що момент, з якого починається розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних не настав. Вказує ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» й на те, що позивачем не доведено факт поставки газу. Вказує на судову практику Верховного Суду України, згідно якої акт приймання-передачі газу є істотним елементом встановлених між сторонами правовідносин.

В судових засіданнях представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016 та прийняти нове, яким задоволити позов повністю.

Представник відповідача в судових засіданнях заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити апеляційну скаргу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016 без змін.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та часткове скасування рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.06.2015 ПАТ НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» (покупець) уклали договір №15-730-Б (а.с.27-31, Т.1) (далі по тексту договір) на купівлю - продаж природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. Газ, що передається за договором використовується покупцем виключно для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим субєктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу (п.1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві у період з 01.07.2015 по 31.12.2015 газ в обсязі до 9539,000 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п.п.2.1.1 п. 2.1 договору).

Продавець передає покупцю у загальному потоці імпортний газ (за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ "НАК Нафтогаз України") у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему (п.3.1 договору).

Відповідно до п. 3.3 приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі газу.

Згідно з п. 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця (п.4.1 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору що ціна за 1000 куб. м газу 6600,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 1320,00 грн., всього з ПДВ 7920,00 грн.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно з п. 6.2 договору, оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як відповідна оплата за газ. За наявності заборгованості покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок з спеціальним режимом використання продавця.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного виконання (п.11 договору).

Судом також встановлено, що на виконання умов договору купівлю - продаж природного газу №15-730-Б від 23.06.2015 позивач передав, а відповідач прийняв за період з 01.07.2015 по 31.12.2015 природний газ на загальну суму 8 891 807,76 грн., зокрема згідно акту приймання передачі природного газу від 31.07.2015 на суму 551 065,68 грн. (а.с.32, Т.1); акту приймання передачі природного газу від 31.08.2015 на суму 607 820,40 грн. (а.с.33, Т.1); акту приймання передачі природного газу від 30.09.2015 на суму 883 127,52 грн. (а.с.34, Т.1); акту приймання передачі природного газу від 31.10.2015 на суму 6 849 794,16 грн. (а.с.35, Т.1). Зазначені акти підписані представниками двох сторін та скріплені їх печатками.

В свою чергу, відповідач в період з 31.07.2015 по 29.01.2016 оплатив фактично отриманий природний газ за договором повністю в сумі 8 891 807,76 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на порушення відповідачем умов договору, а саме п.6.1, яким сторони передбачили оплату за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки, відповідач в порушення вказаного пункту договору не здійснював 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, він також не проводив остаточного розрахунку за фактично переданий газ, вказаний в актах приймання-передачі газу до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, тому за неналежне виконання останнім умов договору позивачем нараховано 507 406,83 грн., з яких: пені - 392 590,52 грн. за період з 20.09.2015 по 28.01.2016; 3% річних - 26 663,99 грн. за період з 20.08.2015 по 28.01.2016; інфляційних втрат - 88 152,32 грн. за період з 20.11.2015 по 31.01.2016, які останній просив стягнути на його користь.

Таким чином, предметом позову спору є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором №15-730-Б (а.с.27-31, Т.1) в розмірі 507 406,83 грн., з яких: пені - 392 590,52 грн. за період з 20.09.2015 по 28.01.2016; 3% річних - 26 663,99 грн. за період з 20.08.2015 по 28.01.2016; інфляційних втрат - 88 152,32 грн. за період з 20.11.2015 по 31.01.2016.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як встановлено пунктом 6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, п. 6.1 договору встановлено строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказана умова договору, яка відповідає приписам ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу після повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Разом з тим, згідно з п. 3.4 договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п. 6.1 договору, неповернення продавцем підписаних актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений строк оплати поставленого газу.

Тобто настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання та повернення вказаних актів, чим спростовується висновок суду першої інстанції про відсутність обов'язку відповідача з оплати газу після повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Отже, пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обовязок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати повернення відповідного акта приймання-передачі природного газу.

Прострочення грошового зобовязання відповідача за договором не повязане з моментом реального підписання сторонами відповідного акта та його повернення продавцем, а відтак неповернення позивачем відповідного акта ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобовязанням відповідача.

З вищенаведених підстав, необґрунтованими є доводи відповідача про те, що у звязку з неповерненням позивачем актів, остаточний строк проведення розрахунків, встановлений п.6.1 договору, не настав, як і у позивача не виникло права вимагати у відповідача здійснення остаточного розрахунку за фактично переданий газ.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції дослідивши наданий позивачем розрахунок, з якого вбачається, що: 3% річних нараховані з 20.08.2015 по 03.09.2015 на суму 248,51 грн., з 20.09.2015 по 29.09.2015 на суму 142,77 грн. та з 20.11.2015 по 28.01.2016 на суму 26 272,71 грн.; пеня нарахована з 20.08.2015 по 03.09.2015 на суму 4847,10 грн., з 20.09.2015 по 29.09.2015 на суму 2410,44 грн. та з 20.11.2015 по 28.01.2016 на суму 385 332,98 грн.; інфляційні втрати нараховані з 20.11.2015 по 31.01.2016 на суму 87 062,22 грн., зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.1. договору, за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та договором.

Щодо стягнення трьох процентів річних, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, розяснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З наданого позивачем розрахунку 3% річних вбачається, що останні нараховані в розмірі 26 663,99 грн., з яких за період з 20.08.2015 по 03.09.2015 на суму 248,51 грн., з 20.09.2015 по 29.09.2015 на суму 142,77 грн. та з 20.11.2015 по 28.01.2016 на суму 26 272,71 грн.

Таким чином, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 3% річних у відповідності до вимог законодавства, погодився з розрахунками позивача в частині обґрунтованості стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 26 629,82 грн. з яких за період з 20.08.2015 по 03.09.2015 на суму 248,51 грн., з 22.09.2015 по 29.09.2015 на суму 108,60 грн. та з 20.11.2015 по 28.01.2016 на суму 26 272,71 грн.

Необґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 34,17 грн. за період з 20.08.2015 по 22.09.2015, оскільки в силу п. 7.2. договору, останній день строку по оплаті за зобовязанням припадає на вихідний день, а тому відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України переноситься на перший робочий день, а саме 22.09.2015.

Щодо інфляційних нарахувань, то інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

З наданого позивачем розрахунку інфляційні втрати нараховані на суму 88 152,32 грн. за серпень, вересень, листопад, грудень 2015 року та січень 2016 року.

Здійснивши перерахунок заявлених інфляційних втрат в межах заявлених позивачем позовних вимог, у відповідності до вимог законодавства про нарахування інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком позивача про стягнення інфляційних втрат на суму 50 221,99 грн., а саме за вересень 2015 в розмірі 1090,10 грн. та за грудень 2015 січень 2016 в розмірі 49 121,89 грн.

Нарахування позивачем інфляційних втрат в розмірі 37 940,33 грн. за серпень, листопад 2015 року є безпідставним, оскільки здійснені без врахування того, що нарахування за період прострочення починається з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Позивачем ж нараховано інфляційні втрати за місяці, коли зобовязання мало бути виконане.

За визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п. 2.5 та 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За правилами ч. 1 ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За положеннями ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Ураховуючи викладене, початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору.

Апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені у відповідності до вимог законодавства, з урахуванням здійснення декількох поставок на різні суми та у різні дати, з урахуванням норм щодо перебігу строків та моменту виникнення прострочення виконання зобовязання, погодився з розрахунками позивача про обґрунтованість стягнення з відповідача пені в розмірі 391 885,52 грн., з яких нарахована з 22.08.2015 по 03.09.2015 на суму 4847,10 грн., з 20.09.2015 по 29.09.2015 на суму 1705,44 грн. та з 20.11.2015 по 28.01.2016 на суму 385 332,98 грн..

Необґрунтованим є стягнення з відповідача пені в розмірі 705,00 грн. за період з 20.08.2015 по 22.09.2015, оскільки в силу п. 7.2. договору, останній день строку по оплаті за зобовязанням припадає на вихідний день, а тому відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України переноситься на перший робочий день, а саме 22.09.2015.

Отже, враховуючи вищенаведене, обґрунтованим є стягнення з відповідача 442 107,51 грн., що складається: 391 885,52 грн. пені, з яких нарахована з 22.08.2015 по 03.09.2015 на суму 4847,10 грн., з 20.09.2015 по 29.09.2015 на суму 1705,44 грн. та з 20.11.2015 по 28.01.2016 на суму 385 332,98 грн.; 50 221,99 грн. інфляційних втрат, а саме за вересень 2015 в розмірі 1090,10 грн. та за грудень 2015 січень 2016 в розмірі 49 121,89 грн.; 26 629,82 грн. 3% річних з яких за період з 20.08.2015 по 03.09.2015 на суму 248,51 грн., з 22.09.2015 по 29.09.2015 на суму 108,60 грн. та з 20.11.2015 по 28.01.2016 на суму 26 272,71 грн.

В решті сума позовних вимог в розмірі 65 229,32 грн. підлягає відмові, як такі, що заявлені необгрунтовано.

У відповідності до вимог п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що з урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Тому в частині відмови в задоволенні позову на суму 65 229,32 грн., рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, проте з інших правових підстав, які наведені вище апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи вищенаведене Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та часткове скасування рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016.

З платіжного доручення №4006441 від 16.08.2016 ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» сплачено 7612,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Як вбачається з платіжного доручення №4008189 від 24.10.2016 ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» сплачено 8374,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з часткового задоволення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат:

1) 7612,00 грн. (судовий збір за подання позовної заяви) / 507 406,83 грн. (ціна позову) * 442 107,51 грн. (сума задоволених позовних вимог) = 6632,39 грн. (сума судового збору, що підлягає відшкодуванню позивачу за подання позовної заяви);

2) 8374,00 грн. (судовий збір за подання апеляційної скарги) / 507 406,83 грн. (ціна позову) * 442 107,51 грн. (сума задоволених позовних вимог) = 7296,33 грн. (сума судового збору, що підлягає відшкодуванню позивачу (скаржнику) за подання апеляційної скарги);

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволити частково.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016 року в справі №909/726/16 частково скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» задоволити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» (76010, м. Івано-Франківськ, вул. Ленкавського 20, код - 39595350) на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького 6, код - 20077720) 391 885,52 грн. пені, 50 221,99 грн. інфляційних втрат, 26 629,82 грн. 3% річних, а всього 442107,51 грн.

В решті рішення господарського суду Івано-Франківської області від 11.10.2016 року в справі №909/726/16 в частині стягнення 65 229,32 грн. залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» (76010, м. Івано-Франківськ, вул. Ленкавського 20, код - 39595350) на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького 6, код - 20077720) 6632,39 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» (76010, м. Івано-Франківськ, вул. Ленкавського 20, код - 39595350) на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького 6, код - 20077720) 7296,33 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 26.12.2016.