номер провадження справи 18/68/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016 справа № 32/5009/5385/11

за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі: Фонду державного майна України (01601, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9)

до відповідача-1 Якимівської районної державної адміністрації (72503, Запорізька область, смт. Якимівка, вул. Ігоря Щербини, 6)

до відповідача-2 приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (правонаступник ЗАТ лікувальних-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (01000, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 39-41)

до відповідача-3 приватного акціонерного товариства Приазовкурорт (правонаступник ЗАТ Приазовкурорт) (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського, будинок 12/24)

третя особа, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2: Федерація професійних спілок України (юридична адреса: 01012, м. Київ, Майдан Незалежності, 2; поштова адреса: 01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41, ідентифікаційний код 00014479)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-3:

1. комунальне підприємство Якимівське бюро технічної інвентаризації (72503, Запорізька область, смт. Кирилівка, вул. Молодих патріотів, буд. 17)

2. фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (61022, АДРЕСА_1)

3. фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (72563, Запорізька область, Якимівський район, смт. Кирилівка, вул. Леніна, 7)

про визнання недійсним розпорядження № 125 від 17.03.2003 р., визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

за участю прокурора: Мошков Д.І., посвідчення № 035883 від 05.10.2015 р.;

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 439 від 30.12.2015 р.;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: не з'явився

від відповідача-3: ОСОБА_4, довіреність № 05/2188 від 01.11.2016 р.;

від третьої особи (Федерація профспілок): не з'явився;

від третіх осіб 1, 2, 3: не зявився;

Заявлено позовні вимоги про визнання недійсним та скасування розпорядження № 125 від 17.03.2003 р., визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

ОСОБА_5 Вищого господарського суду України від 13.09.2016 р. скасовано рішення господарського суду Запорізької області від 26.09.2016 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.02.2016 р. у справі № 32/5009/5385/11 та справу передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Відповідно до ст. 2-1 ГПК України 22.09.2016 р. справу передано на розгляд судді Носівець В.В.

Ухвалою суду від 26.09.2016 р. справу № 32/5009/5385/11 прийнято до провадження, присвоєно номер провадження 18/68/16. Розгляд справи, призначений на 19.10.2016 р., відкладався на 02.11.2016 р., 23.11.2016 р., 06.12.2016 р. Строк вирішення спору продовжувався за клопотанням сторін. Вступну та резолютивну частини рішення оголошено в судовому засіданні 06.12.2016 р.

На вимогу представника відповідача-2 судовий процес фіксується за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг бази даних Діловодство спеціалізованого суду.

В судовому засіданні 23.11.2016 р. прокурором заявлено про зменшення розміру позовних вимог. В обґрунтування клопотання вказав, що частина обєктів, про визнання права власності на які заявлено, на підставі договорів купівлі-продажу відчужено відповідачем-3. У відповідності до ст. 22 ГПК України клопотання задоволено судом.

Крім того, в судовому засіданні 02.11.2016 р. прокурором подано уточнення до позовної заяви щодо адреси обєкту нерухомого майна санаторію «Кирилівка», а саме: з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2016 року вбачається, що комплексу санаторію «Кирилівка» присвоєно адресу: вул. Санаторна, 1, смт. Кирилівка, Якимівський район, Запорізька область.

Розглядаються позовні вимоги про:

1) визнання недійсним та скасувати розпорядження Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17.03.2003 р. Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ Приазовкурорт, санаторій Кирилівка;

2) визнання права власності за державою України в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомого майна санаторію Кирилівка, який складається з: корпус № 3, 3А, 2395,6 кв.м.; корпус № 2, 2Б, 1003,7 кв.м.; корпус № 2, 2Б1, 859,4 кв.м.; перехідник, 2Б2, 33 кв.м.; грязеводолікування, 2, 1, 1, 1, 1, 1В, В1, В2, ВЗ, В4, В5, 2125 кв.м.; адміністративний корпус, 2Г, 620,1 кв.м.; корпус № 1, 2Д, 721,4 кв.м.; їдальня, 1, 1, 1Є, Є1, Є2, 943,1 кв.м.; кінотеатр зимовий, 2Ж, 825,7 кв.м.; гараж-диспетчерська, 1І, 84,9 кв.м.; прохідна, 1К, 27,5 кв.м.; бокс на три автомобіля, 1І1, 213,6 кв.м.; автогараж на три бокса, 1Н, 205,5 кв.м.; гараж з майстернями, 1О, 464,2 кв.м.; склад ДОК, 1П, 366 кв.м.; склад № 3, 1Р, 157,2 кв.м.; склад № 1,1С, 70,4 кв.м.; склад № 4, 1Т, 54,7 кв.м.; ЗТП, 1У, 23,6 кв.м.; ЗТП, 1У1, 52,7 кв.м.; продовольчий склад, 1Ц, 362,2 кв.м.; пральня, 1Ч, 233,1 кв.м.; котельня на 4 котла, 1Ч1, 370 кв.м.; котельня на 3 котла, 1Ч2, 171,4 кв.м.; котельня, 1Ч3, 34,8 кв.м.; площадка для паркування автотранспорту, 8,1248 кв.м.; вбиральня, 1; насосна питного водопостачання, 2; мазутосховище, 3; басейни регенерації грязі, 4; насосна мінерального водопостачання, 5; свердловина № 7, 6; свердловина № 8, 7; свердловина № 10, 9; свердловина № 11, 10; свердловина № 1/1, 11, що розташовані по вул. Санаторна, 1 в смт. Кирилівка, Якимівський район, Запорізька область.

3) витребування із чужого незаконного володіння приватного акціонерного товариства Приазовкурорт спірних обєктів нерухомого майна та повернення їх у власність держави в особі Фонду державного майна України.

В судове засідання 06.12.2016 р. відповідач-1, відповідач-2 та треті особи своїх представників не направили, про причини неявки суд не сповістили.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, проте відповідач-1, відповідач-2 та треті особи не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 06.12.2016 року за відсутності представників відповідача-1, відповідача-2 та третіх осіб.

Прокурор підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених у позові, з урахуванням уточнень від 19.09.2011 р. та заяви про зменшення позовних вимог від 23.11.2016 р. В обґрунтування вимог вказував, що розпорядженням Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17.03.2003 р. «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт» санаторій «Кирилівка» зобовязано комунальне підприємство «Якимівське бюро технічної інвентаризації видати бланк свідоцтва на право власності на нерухоме майно санаторію «Кирилівка» ЗАТ «Приазовкурорт». Прокурор вважає, що розпорядження № 125 від 17.03.2003 р. Якимівської РДА суперечить вимогам законодавства. На виконання постанови ОСОБА_5 Міністрів УРСР від 23.04.1960 р. № 606 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерства охорони здоровя зобовязано було передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної постанови від 23.04.1960 р. № 606 майно передавалось профспілковим органам у відання. Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала ОСОБА_5 Федерації професійних спілок України. ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 Української РСР від 29.11.1990 р. № 506 Про захист суверенних прав власності Української РСР введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Статтею 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Пунктом 3 ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). Тому власником спірного майна на момент прийняття відповідачем-1 оспорюваного розпорядження № 125 від 17.03.2003 р. була держава в особі ФДМУ і лише ФДМУ був уповноважений здійснювати розпорядження спірними обєктами нерухомості як державним майном. Оскільки при прийнятті спірного розпорядження Якимівською РДА порушено вимоги закону, це розпорядження має бути визнано судом недійсним. Про викладені порушення вимог законодавства при прийнятті оспорюваного розпорядження та видачі відовдіачу-3 свідоцтва про право власності на зазначені обєкти нерухомості прокуратура дізналася лише у серпні 2011 р. в ході перевірки, проведеної за завданням та дорученням Генеральної прокуратури України щодо додержання вимог законодавства під час відчуження державного майна, що перебуває у віданні Федерації професійних спілок України. Таким чином, прокуратура з поважних причин не зверталася з даним позовом раніше. Позивач аналогічно не знав і не міг знати про порушення вимог закону і видачу свідоцтва ПАТ «Приазовкурорт» на право власності на державне майно. З посиланням на статті 16, 21, 328, 393 ЦК України прокурор просить: 1) визнати недійсним розпорядження №125 від 17.03.2003 р. Якимівської районної державної адміністрації; 2) визнати право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомого майна санаторію Кирилівка, який складається з: корпус № 3, 3А, 2395,6 кв.м.; корпус № 2, 2Б, 1003,7 кв.м.; корпус № 2, 2Б1, 859,4 кв.м.; перехідник, 2Б2, 33 кв.м.; грязеводолікування, 2, 1, 1, 1, 1, 1В, В1, В2, ВЗ, В4, В5, 2125 кв.м.; адміністративний корпус, 2Г, 620,1 кв.м.; корпус № 1, 2Д, 721,4 кв.м.; їдальня, 1, 1, 1Є, Є1, Є2, 943,1 кв.м.; кінотеатр зимовий, 2Ж, 825,7 кв.м.; гараж-диспетчерська, 1І, 84,9 кв.м.; прохідна, 1К, 27,5 кв.м.; бокс на три автомобіля, 1І1, 213,6 кв.м.; автогараж на три бокса, 1Н, 205,5 кв.м.; гараж з майстернями, 1О, 464,2 кв.м.; склад ДОК, 1П, 366 кв.м.; склад № 3, 1Р, 157,2 кв.м.; склад № 1,1С, 70,4 кв.м.; склад № 4, 1Т, 54,7 кв.м.; ЗТП, 1У, 23,6 кв.м.; ЗТП, 1У1, 52,7 кв.м.; продовольчий склад, 1Ц, 362,2 кв.м.; пральня, 1Ч, 233,1 кв.м.; котельня на 4 котла, 1Ч1, 370 кв.м.; котельня на 3 котла, 1Ч2, 171,4 кв.м.; котельня, 1Ч3, 34,8 кв.м.; площадка для паркування автотранспорту, 8,1248 кв.м.; вбиральня, 1; насосна питного водопостачання, 2; мазутосховище, 3; басейни регенерації грязі, 4; насосна мінерального водопостачання, 5; свердловина № 7, 6; свердловина № 8, 7; свердловина № 10, 9; свердловина № 11, 10; свердловина № 1/1, 11, що розташовані по вул. Санаторна, 1 в смт. Кирилівка, Якимівський район, Запорізька область; 3) витребувати із чужого незаконного володіння приватного акціонерного товариства Приазовкурорт спірні обєкти нерухомого майна та повернути їх у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Позивач заявлені прокурором вимоги підтримав. Також, позивач додатково пояснив суду, що згідно з Указом Президії Верховної ОСОБА_5 України Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави № 1452-ХП від 30.08.1991 р. та ст. 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України від 10.09.1991 р. № 1540-ХІІ майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Відповідно до положень вказаного Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України від 24 серпня 1991 року Про проголошення незалежності України без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними. ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України від 10.04.1992 р. № 2268-ХІІ Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено тимчасово передати Фонду державного майна України. Крім того, ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованих на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Пунктом 3 зазначеної постанови також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР ФДМУ здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). Отже, будь-яких нормативних актів, які б передбачали вибуття майна санаторію Кирилівка з державної власності не існує. На виконання вимог ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України від 01.11.1996 р. № 461/96-ВР Про проект ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України про тлумачення ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фондом було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ та підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради), підписаний керівниками ФДМУ та Федерації незалежних профспілок України 14.07.1997 р., до якого включено санаторій Кирилівка. Таким чином, в результаті складання зазначеного Переліку було підтверджено, що спірний об'єкт станом на 24.08.1991 р. знаходився не у власності, а лише у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради). З вищевикладеного випливає, що під час створення ПАТ Укрпрофоздоровниця спірне майно, що передавалось до статутного капіталу товариства, не переходило у його приватну власність, а залишалось і залишається у власності держави. Таким чином, ПАТ Укрпрофоздоровниця, не будучи власником майна, не мало права без згоди ФДМУ передавати у власність ПАТ Приазовкурорт спірне майно, як внесок до статутного капіталу, чим порушило права держави в особі ФДМУ, позбавило її правомочностей з володіння, користування та розпорядження цим майном. Щодо застосування строку позовної давності позивач зазначає, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження факту обізнаності Фондом про оформлення права власності на спірне майно за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» ще у 2003 році, Фондом та прокуратурою доведено, що Фонд не знав і не міг знати про порушення права власності держави на спірні обєкти до виявлення цього факту прокурором та подачі ним позову у 2011 році. Також Фонд не погоджується з тим, що до вимог про визнання недійсним розпорядження № 125 необхідно застосовувати трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 72 ЦК Української РСР. Позивач зазначав, що тільки Фонд має право розпоряджатися спірним майном, оскільки законодавчо не визначено субєктів права власності на майно професійних спілок та воно перебуває у державній власності.

В судовому засіданні 23.11.2016 р. позивач підтримав заяву, яка надійшла до суду 07.11.2016 р., про визнання поважними причин пропущення позовної давності та поновлення строку позовної давності.

Відповідач-1 (Якимівська районна державна адміністрація) правом надати відзив не скористався, свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не сповістив.

Відповідач-2 (ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця») заявлені позовні вимоги не визнав, просив про застосування наслідків спливу позовної давності. У відзиві на позов вказує, що звернення прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України в 2011 році до суду відбулося з порушенням строку позовної давності, оскільки Фонд був обізнаний про порушення свого права з 1996 року після складання Переліку лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого включений майновий комплекс санаторію «Кирилівка». Вимоги про витребування спірного обєкту на користь Фонду державного майна України вважає необґрунтованими.

Відповідач-3 (ПрАТ «Приазовкурорт») заявлені позовні вимоги не визнав, заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності. У відзиві на позов вказує, що спірне розпорядження «Про видачу свідоцтва на право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт» прийняте на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002р. № 7/5 та на підставі наданих документів про створення Закритого акціонерного товариства Приазовкурорт та про передачу майна у власність відповідачу-2 одним з його засновників - Закритим акціонерним товариством Укрпрофоздоровниця. Цим рішенням КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації» було зобов'язане видати бланк свідоцтва на право власності на спірне нерухоме майно. Спірне нерухоме майно отримане відповідачем-2 в процесі створення в якості наповнення статутного фонду від засновника - ЗАТ Укрпрофоздоровниця. Також, відповідач-3 зазначав, що рішенням від 20.01.1997 р. та постановою від 17.06.1997 Вищого арбітражного суду України встановлено, що Федерація незалежних профспілок правомірно володіла, користувалась та розпоряджалась майном шляхом передачі до статутного фонду (у власність) закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця. Відповідач-3 вважає, що з тих доказів, що приведені позивачем в обґрунтування своїх вимог, неможливо встановити відомості про факти, що входять в предмет доказування. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні відповідача-3 (КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації») пояснення по суті спору не надала, свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не сповістила. При первісному розгляді справи позовні вимоги підтримала.

Третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні відповідача-3 (фізична особа-підприємець ОСОБА_1) пояснення по суті спору не надала, свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не сповістила.

Третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні відповідача-3 (фізична особа-підприємець ОСОБА_6) в судовому засіданні 23.11.2016 р. надав суду пояснення по суті спору. В поясненнях вказував, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як обраний прокуратурою та позивачем спосіб захисту свого права не відповідають діючому законодавству.

В судове засідання 06.12.2016 р. представник ФОП ОСОБА_6 не з'явився, про причини неявки суд не сповістив.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2 (Федерація професійних спілок України) свого представника в судове засідання не направила, 28.11.2016 р. до суду надійшли пояснення по суті спору. В поясненнях зазначено, що у звязку з тим, що позивач повязує порушення свого права з 1992 року, а саме у звязку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність АТ ЛОЗ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» за актом прийому-передачі від 24.09.1992 р., то зазначене вказує на те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу, починаючи з 1997 року та мав право і можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, але не скористався таким правом. Разом з тим, ні прокуратура, ні ФДМ України при розгляді справи не наводять доказів на підтвердження поважності пропущення строку позовної давності та не спростовують докази надані відповідачами, які свідчать про обізнаність щодо правового положення майна ПрАТ «Приазовкурорт». Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд встановив:

Згідно ОСОБА_5 Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960 р. Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР та на виконання постанови ОСОБА_5 Міністрів Союзу РСР від 10.03.1960 р. № 335 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку, Міністерство охорони здоров'я мало передати до 1 травня 1960 р. Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок курортні установи, санаторії, будинки відпочинку та інше.

Відповідно до пункту 2 вказаної постанови № 606 від 23.04.1960 р., передача у відання профспілкових органів курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку та інших підприємств і організацій здійснювалася безоплатно, з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками станом на 1 січня 1960 року, а також з асигнуваннями на їх утримання, планами з праці, фондами персональних надбавок, капіталовкладеннями, фондами на всі види матеріалів і лімітами на проектування за планом на 1960 рік, невикористаними централізованими коштами курортного збору і амортизаційного фонду та іншими коштами по балансу на 1 січня 1960 року.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва № 1971 від 23.12.1991 р. зареєстровано ЗАТ Укрпрофоздоровниця, що створене на підставі майна його засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. З 05 травня 2011 р. правонаступником ЗАТ Укрпрофоздоровниця є Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця.

За актом прийому-передачі майна від 24.01.1992 р. Федерація незалежних профспілок України передала у власність Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця майно територіальних санаторно-курортних установ профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно-допоміжних обєктів, підвідомчих колишній Українській республіканській раді по управлінню курортами профспілок, в обсязі та сумі відповідно додатку. Згідно переліку, викладеному в додатку, до акту прийому-передачі від 24.01.1992 р. АТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця передано санаторій «Кирилівка» за адресою Запорізька область, Якимівський район, смт. Кирилівка, вулиця Санаторна.

Рішенням № 2/6 загальних зборів ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця від 20.06.2002 р., оформленого Протоколом № 2 Про створення закритого акціонерного товариства Приазовкурорт, ухвалено виступити останньому співзасновником ЗАТ Приазовкурорт, реорганізувавши його шляхом виділення Приазовського ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця. Цим же рішенням загальних зборів схвалено проекти установчих документів ЗАТ Приазовкурорт та встановлено, що вклад ЗАТ Укрпрофоздоровниця в статутний фонд ЗАТ Приазовкурорт в розмірі статутного фонду реорганізованого Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця в сумі 43 485 200 грн.

Рішенням установчих зборів ЗАТ Приазовкурорт від 31.10.2002 р., вирішено створити ЗАТ Приазовкурорт та затвердити статут ЗАТ Приазовкурорт. В Установчому договорі про створення і діяльність ЗАТ Приазовкурорт зазначено, що засновниками юридичної особи є ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця та Запорізька обласна ОСОБА_5 професійних спілок. Відповідно до Акту приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на правах власності ЗАТ Укрпрофоздоровниця у власність ЗАТ Приазовкурорт (на підставі свідоцтва про право власності від 12.01.2000 р. № 12), як внесок до Статутного фонду від 30.10.2002 р. передано майновий комплекс Санаторій «Кирилівка» у власність ЗАТ Приазовкурорт як внесок ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця до статутного фонду Товариства (додаток № 5 до акту приймання-передачі від 30.10.2002 р.).

Згідно з п. 1.1 Статуту ПАТ Приазовкурорт, затвердженого позачерговими Загальними зборами акціонерів ЗАТ Приазовкурорт, протокол № 2 від 05.10.2011 р., і зареєстрованого 12.10.2011 р. за № 9000201, ЗАТ Приазовкурорт створено відповідно до установчого договору про створення та діяльність ЗАТ Приазовкурорт від 31.10.2002 р. шляхом перетворення Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця у вищенаведене акціонерне товариство. ЗАТ Приазовкурорт змінено своє найменування на ПАТ Приазовкурорт. ПАТ Приазовкурорт є повним правонаступником Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця.

Якимівська РДА видала 17.03.2003 р. розпорядження № 125, а на підставі останнього - свідоцтво від 25.03.2003 р. про право власності ЗАТ «Приазовкурорт» на комплекс будівель і споруд санаторію «Кирилівка». КП «Якимівське БТІ» проведено реєстрацію права власності ЗАТ «Приазовкурорт» на комплекс будівель і споруд санаторію «Кирилівка».

В обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначав про порушення оспорюваним розпорядженням № 125 від 17.03.2003 р. права власності на державне нерухоме майно комплекс будівель та споруд по вул. Санаторна, 1 в смт. Кирилівка корпус № 3, 3А, 2395,6 кв.м.; корпус № 2, 2 Б, 1003,7 кв.м.; корпус № 2, 2Б1, 859,4 кв.м.; перехідник, 2Б2, 33 кв.м.; грязеводолікування, 2, 1, 1, 1, 1, 1В, В1, В2, ВЗ, В4, В5, 2125 кв.м.; адміністративний корпус, 2Г, 620,1 кв.м.; корпус № 1, 2Д, 721,4 кв.м.; їдальня, 1, 1, 1Є, Є1, Є2, 943,1 кв.м.; кінотеатр зимовий, 2Ж, 825,7 кв.м.; гараж-диспетчерська, 1І, 84,9 кв.м.; прохідна, 1К, 27,5 кв.м.; бокс на три автомобіля, 1І1, 213,6 кв.м.; автогараж на три бокса, 1Н, 205,5 кв.м.; гараж з майстернями, 1О, 464,2 кв.м.; склад ДОК, 1П, 366 кв.м.; склад № 3, 1Р, 157,2 кв.м.; склад № 1,1С, 70,4 кв.м.; склад № 4, 1Т, 54,7 кв.м.; ЗТП, 1У, 23,6 кв.м.; ЗТП, 1У1, 52,7 кв.м.; продовольчий склад, 1Ц, 362,2 кв.м.; пральня, 1Ч, 233,1 кв.м.; котельня на 4 котла, 1Ч1, 370 кв.м.; котельня на 3 котла, 1Ч2, 171,4 кв.м.; котельня, 1Ч3, 34,8 кв.м.; площадка для паркування автотранспорту, 8,1248 кв.м.; вбиральня, 1; насосна питного водопостачання, 2; мазутосховище, 3; басейни регенерації грязі, 4; насосна мінерального водопостачання, 5; свердловина № 7, 6; свердловина № 8, 7; свердловина № 10, 9; свердловина № 11, 10; свердловина № 1/1, 11.

Законом України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» (10.09.1991р.) передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій, та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України є державною власністю України. Стаття 2 вказаного Закону встановлювала, що Кабінету Міністрів України в основному до 1 жовтня 1991 р. забезпечити перехід зазначених підприємств, установ та організацій у відання органів державного управління. Повністю закінчити цю роботу до 01 грудня 1991 року, майно цих підприємств передати Фонду державного майна. Відповідно до приписів статті 3 Закону визнавалися недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної ОСОБА_5 Української РСР 29.11.1990 р.

Згідно статті 4 вказаного Закону рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України від 24.08.1991 р. «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_5 України від 10.04.1992 Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, які розташовані на території України тимчасово, до визначення правонаступників, передано Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у відання громадських організацій.

ОСОБА_5 Кабінету Міністрів України № 3943-ХІІ від 04.02.1994 р. зобов'язано Кабінет Міністрів України визначити органи управління майном загальносоюзних громадських організацій, які тимчасово виконують ці функції до законодавчого визначення правонаступників.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

За змістом постанови Верховної ОСОБА_5 України від 4 лютого 1994 року «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Враховуючи викладене, на час виникнення спірних правовідносин Фонд державного майна України був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, тому спірне майно є державною власністю.

За таких обставин, на момент створення ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло відчужуватися (передаватися до статутного фонду) виключно за згодою власника.

Твердження відповідача-2 та відповідача-3, що спірне майно не відноситься до майна загальносоюзних громадських організацій (громадської організації союзного підпорядкування) суд вважає хибними.

Згідно з постановою ОСОБА_5 Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960 р. Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, Міністерство охорони здоровя зобовязане було передати у строк до 01.05.1960р. Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санітарно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної постанови майно передавалось профспілковим організаціям у відання.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської ОСОБА_5 профспілок стала ОСОБА_5 Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерація професійних спілок України.

Згідно статуту ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (що раніше мало назву ЗАТ «Укрпрофоздоровниця») є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України. Засновниками товариства є Федерація професійних спілок України (яка є правонаступником ОСОБА_5 Федерації незалежних профспілок України) та Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (який є правонаступником Фонду соціального страхування України). При цьому, частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд товариства становить 92,92% розміру статутного фонду.

Питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Вказана правова позиція, з метою усунення розбіжностей у застосуванні судами норм матеріального права, викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 р. № 3-107гс14, від 25.11.2014 р. № 3-104гс14, від 25.11.2014 р. № 3-115гс14, від 04.02.2015 р. № 3-190гс14, від 04.02.2015 р. № 3-189гс14, яка відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

ОСОБА_5 Верховного Суду України від 25.09.2007 р. (справа № 30/475-05-117190) встановлено, що майно передане до статутного фонду ЗАТ Укрпрофоздоровниця є державною власністю.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються знову при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд вважає, що факт належності до державної власності майна, яке передавалося до статутного фонду ЗАТ Укрпрофоздоровниця, є встановленим та ЗАТ Укрпрофоздоровниця, не набувши на законних підставах права власності на спірне майно, не мало права без згоди Фонду державного майна України передавати державне майно Санаторію Кирилівка у власність ЗАТ Приазовкурорт.

Водночас, ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», не набувши на законних підставах права власності на спірне майно, не мало права без згоди Фонду державного майна України передавати державне майно санаторію «Кирилівка» у статутний фонд (у власність) ЗАТ «Приазовкурорт» .

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

За приписами Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної ОСОБА_5 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня, а районні державні адміністрації в Автономній Республіці Крим - також рішеннями та постановами Верховної ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, рішеннями ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їх повноважень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 ЦК УРСР передбачалося, що захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, в тому числі, засобами, передбаченими законом.

Згідно ст. 57 Закону України «Про власність» (який був чинним на момент прийняття спірного розпорядження) якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Статтею 50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» встановлено, що розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону.

Аналогічні приписи містить Цивільний кодекс України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., а саме: суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 Цивільного кодексу України).

Акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямовані на врегулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Правовий акт органу державної влади, органу автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ст. 393 Цивільного кодексу України).

Отже, підставами для визнання акта незаконним (недійсним) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про порушення інтересів держави та обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним розпорядження Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17.03.2003 р. «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт», санаторій «Кирилівка».

Щодо вимоги про визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України на спірні об'єкти нерухомого майна санаторію «Кирилівка» за адресою Запорізька область, Якимівський район, смт. Кирилівка, вул. Санаторна, 1 та про витребування цього майна з чужого незаконного володіння ПрАТ «Приазовкурорт» на користь держави, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно із ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, тому суд при розгляді даної справи виходить з положень ст. 41 Конституції про те, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України також передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч. 2 ст. 318 ЦК України).

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч. 2 ст. 326 Цивільного кодексу України ).

За приписами ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст. 392 Цивільного кодексу України, а також виходячи із загальних положень ст. 15 цього кодексу та ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою для застосування відповідного способу судового захисту (крім наявності самого права, що захищається) є, зокрема, факт його порушення (невизнання або оспорювання).

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 04.12.2012 р. у справі №3-55гс12 та від 11.12.2012 р. у справі №3-65гс12, які підлягають врахуванню при вирішенні спору, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. При цьому, предметом доказування у справах за позовом про визнання права власності, становлять обставини, які підтверджують це право.

Тобто, подання відповідного позову про визнання права власності можливе не лише у випадку оспорювання або невизнання такого права іншою особою, а і у випадку наявності претензій у третіх осіб стосовно цього права.

Вимога про визнання права власності може бути поєднана з іншими вимогами (про витребування майна з чужого незаконного володіння, про виключення майна з акта опису та ін.).

Як свідчать матеріали справи, право власності держави Україна на спірний об'єкт не визнається другим та третім відповідачами по справі.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майно станом на 16.11.2016 р. право власності на спірні обєкти зареєстровано за ПрАТ «Приазовкурорт» на підставі свідоцтва про право власності від 25.03.2003 р. (ССА/724013).

Твердження ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ПрАТ «Приазовкурорт» про правомірність набуття права власності на спірний об'єкт Федерацією незалежних профспілок України та законність розпорядження ним шляхом внесення до статутного фонду створеного ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», яке в подальшому передало його в статутний фонд ЗАТ «Приазовкурорт», є такими, що суперечать нормам законодавства та фактичним обставинам справи.

Виходячи зі змісту ст. 387 Цивільного кодексу України, правом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння наділені як власники, так і титульні володільці, які на час подання позову не володіли цим майном. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, незалежно від того чи знає він про неправомірність і незаконність свого володіння, чи ні.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про доведення факту незаконного набуття відповідачем-3 спірного майна, тому вимоги про визнання права власності за Державою Україна в особі Фонду державного майна України на спірні об'єкти нерухомого майна санаторію «Санаторію» та про витребування цього ж майна з чужого незаконного володіння ПрАТ «Приазовкурорт» на користь держави є обґрунтованими та законними.

Щодо клопотань про застосування строку позовної давності, які заявлені відповідачем-2 та відповідачем-3, суд зазначає наступне.

ОСОБА_5 Вищого господарського суду України від 13.09.2016 р. скасовано рішення господарського суду Запорізької області від 26.09.2011 р. по даній справі та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.02.2016 р., справу №908/5385/11 передано на новий розгляд. В постанові ВГСУ зазначено, що судами попередніх інстанцій не враховано та фактично наділено прокурора статусом самостійного позивача і суди дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з часу проведення прокурорської перевірки, відтак вони не встановили початок перебігу позовної давності для ФДМУ, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску.

Відповідно ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обов'язковими для господарського суду під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що прокурор в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся з даним позовом у вересні 2011 р.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність визначається як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За положеннями ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У підпункті 4.1 пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" також зазначено: якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Позивач вказує, що про передачу спірного майна до статутного капіталу ПрАТ «Приазовкурорт» та набуття останнім права власності на вказане майно дізнався після перевірки, проведеної прокуратурою в 2011 році.

Суд вважає помилковими твердження відповідача-2 та відповідача-3, що Фонд державного майна України про порушення свого права дізнався ще у 1997 році під час судового розгляду за зверненням Фонду з позовом до АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду було передано основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є у державній власності, а тому позивач безумовно знав про порушення права власності держави, на спірне майно.

По-перше, під час розгляду справи № 137/7 досліджувалися питання щодо дійсності установчих документів акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» (виключно), а не підстави передачі спірного майна.

По-друге, про наявність розпорядження Якимівської РДА № 125 від 17.03.2003 р. у 1997 році Фонд взагалі не міг знати, оскільки це рішення прийнято пізніше ніж відбувався розгляд справи № 137/7, а тому воно не могло бути предметом дослідження по справі №137/7, так само як і набуття права власності на спірне майно з боку ПрАТ «Приазовкурорт».

Також в обґрунтування тверджень про сплив позовної давності у даній справі відповідач-2 та відповідач-3 посилаються на постанову Верховного Суду України від 23.11.2016 р. про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 20.04.2016 р. у справі № 9/17-4233-2011, при розгляді якої судами встановлено, що про порушення свого права власності ФДМ України дізнався при вирішенні справи № 137/7 у 1997 р. У вказаній справі № 9/17-4233-2011 застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки початок перебігу позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна пов'язаний з моментом його укладання 12.03.2003 р.

Суд зазначає, що обставини у даній справі № 32/5009/5385/11 відрізняються від обставин справи № 9/17-4233-2011, про що також вказано в постанові ВСУ від 23.11.2016 р.

Таким чином, твердження відповідача, що Фонду стало відомо про порушення свого права з боку відповідачів по цій справі, ще у 1997 року не відповідає дійсності.

Щодо посилання відповідача-2 та відповідача-3 на Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого входить і спірне майно, який складено на виконання вимог постанови ВРУ від 11.11.1996 р. № 461/96-ВР «Про проект постанови Верховної ОСОБА_5 України про тлумачення ОСОБА_5 ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» Фондом державного майна України, суд зазначає, що зазначений перелік був складений у 1997 році та визначав перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, Згідно правових висновків Верховного Суду України, про що зазначалося вище, передача спірного майна у відання Федерації незалежних профспілок України не призводила до зміни форми власності спірного майна, яке як було так і залишилося державним. Крім того, Перелік було складено до оформлення права власності на спірне майно за відповідачем-3 та до прийняття оскаржуваного рішення, а тому не може бути доказом, що позивач мав можливість дізнатися про порушене право у 1996-1997 р.р., оскільки порушення прав позивача з боку відповідачів по цій справі відбулося значно пізніше.

При цьому суд зазначає, що положеннями ст. 268 Цивільного кодексу України (в редакції до внесення змін Законом України від 20.12.2011 року № 4176-VI) передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, за змістом п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак, п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України (в редакції до внесення змін Законом України від 20.12.2011 року № 4176-У1) за своєю суттю спрямований на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 статті 268 Цивільного кодексу України (в редакції до внесення змін Законом України від 20.12.2011 року) не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що доданими сторонами матеріалами не підтверджується, що позивач (ФДМ України) був обізнаний про передачу спірного майна до статутного капіталу ПрАТ «Приазовкурорт» раніше 2011 року, тобто до перевірки, яку проводила прокуратура.

Таким чином, встановивши, що за наслідками проведеної перевірки прокурором у 2011 році Фонду державного майна України стало відомо про порушення права державної власності на спірне майно, саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності, а з огляду, що прокурор з позовом про визнання недійсним розпорядження № 125 від 17.03.2003 р. та визнання за державою Україна права власності на спірне майно звернувся до суду у вересні 2011 року, то позовна давність не пропущена і порушене право держави підлягає захисту.

Твердження відповідача-2 та відповідача-3 про те, що позивачу стало відомо про порушення його прав у 1997 році ґрунтується на припущеннях, які не підтверджуються належними, в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами.

Посилання відповідача-3 на ст. 344 ЦК України, в якій зазначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, а тому відповідач-3 набув право власності на спірне майно на підставі ст. 344 ЦК України, судом визнаються безпідставними, оскільки відсутнє рішення суду щодо визнання за відповідачем-3 права власності на спірне майно з посиланням на ст. 344 ЦК України.

Оскільки, суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності заява позивача про визнання поважними причин пропущення позовної давності та поновлення строку позовної давності відхилена судом з зазначених вище підстав.

У звязку викладеним, позовні вимоги, заявлені до відповідача-1 про визнання недійсним та скасування розпорядження № 125 від 17.03.2003 р., та вимоги заявлені до відповідача-3 про визнання права власності за державою України в особі Фонду державного майна України та витребування з чужого незаконного володіння відповідача-3 спірного майна підлягають задоволенню з зазначених вище підстав.

При цьому суд зазначає, що відповідач-2 - приватне акціонерне товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця не є належним відповідачем у даній справі, вимоги до нього прокурором заявлено необґрунтовано з огляду на приписи ст. 392 ЦК України, внаслідок чого в позові до відповідача-2 відмовляється.

Заперечення відповідачів спростовано вищевикладеним.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, які складаються з державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (236,00 грн.), за вимогами про визнання недійсним та скасування розпорядження покладають на відповідача-1 (85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу), за вимогами про визнання права власності на майно та витребування його з чужого незаконного володіння покладаються на відповідача-3 (24344,00 грн. державного мита та 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу). При цьому, суд зауважує, що оскільки на час ухвалення даного рішення рахунки для перерахування державного мита витрати на ІТЗ судового процесу закрито, судові витрати підлягають оплаті на реквізити для перерахування судового збору.

Керуючись ст.ст. 22, 34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги до Якимівської районної державної адміністрації та приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» задовольнити.

2. Визнати недійсним та скасувати розпорядження Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17.03.2003 р. «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт», санаторій «Кирилівка».

3. Визнати право власності за державою України в особі Фонду державного майна України (01601, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9, ідентифікаційний код 00032945) на обєкти нерухомого майна санаторію «Кирилівка», який складається з: корпус № 3, 3А, 2395,6 кв.м.; корпус № 2, 2Б, 1003,7 кв.м.; корпус № 2, 2Б1, 859,4 кв.м.; перехідник, 2Б2, 33 кв.м.; грязеводолікування, 2, 1, 1, 1, 1, 1В, В1, В2, ВЗ, В4, В5, 2125 кв.м.; адміністративний корпус, 2Г, 620,1 кв.м.; корпус № 1, 2Д, 721,4 кв.м.; їдальня, 1, 1, 1Є, Є1, Є2, 943,1 кв.м.; кінотеатр зимовий, 2Ж, 825,7 кв.м.; гараж-диспетчерська, 1І, 84,9 кв.м.; прохідна, 1К, 27,5 кв.м.; бокс на три автомобіля, 1І1, 213,6 кв.м.; автогараж на три бокса, 1Н, 205,5 кв.м.; гараж з майстернями, 1О, 464,2 кв.м.; склад ДОК, 1П, 366 кв.м.; склад № 3, 1Р, 157,2 кв.м.; склад № 1,1С, 70,4 кв.м.; склад № 4, 1Т, 54,7 кв.м.; ЗТП, 1У, 23,6 кв.м.; ЗТП, 1У1, 52,7 кв.м.; продовольчий склад, 1Ц, 362,2 кв.м.; пральня, 1Ч, 233,1 кв.м.; котельня на 4 котла, 1Ч1, 370 кв.м.; котельня на 3 котла, 1Ч2, 171,4 кв.м.; котельня, 1Ч3, 34,8 кв.м.; площадка для паркування автотранспорту, 8,1248 кв.м.; вбиральня, 1; насосна питного водопостачання, 2; мазутосховище, 3; басейни регенерації грязі, 4; насосна мінерального водопостачання, 5; свердловина № 7, 6; свердловина № 8, 7; свердловина № 10, 9; свердловина № 11, 10; свердловина № 1/1, 11, що розташовані по вул. Санаторна, 1 в смт. Кирилівка, Якимівський район, Запорізька область.

4. Витребувати із чужого незаконного володіння приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського, будинок 12/24, ідентифікаційний код 02647763) та повернути у власність держави в особі Фонду державного майна України (01601, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9, ідентифікаційний код 00032945) обєкти нерухомого майна санаторію «Кирилівка», який складається з: корпус № 3, 3А, 2395,6 кв.м.; корпус № 2, 2Б, 1003,7 кв.м.; корпус № 2, 2Б1, 859,4 кв.м.; перехідник, 2Б2, 33 кв.м.; грязеводолікування, 2, 1, 1, 1, 1, 1В, В1, В2, ВЗ, В4, В5, 2125 кв.м.; адміністративний корпус, 2Г, 620,1 кв.м.; корпус № 1, 2Д, 721,4 кв.м.; їдальня, 1, 1, 1Є, Є1, Є2, 943,1 кв.м.; кінотеатр зимовий, 2Ж, 825,7 кв.м.; гараж-диспетчерська, 1І, 84,9 кв.м.; прохідна, 1К, 27,5 кв.м.; бокс на три автомобіля, 1І1, 213,6 кв.м.; автогараж на три бокса, 1Н, 205,5 кв.м.; гараж з майстернями, 1О, 464,2 кв.м.; склад ДОК, 1П, 366 кв.м.; склад № 3, 1Р, 157,2 кв.м.; склад № 1,1С, 70,4 кв.м.; склад № 4, 1Т, 54,7 кв.м.; ЗТП, 1У, 23,6 кв.м.; ЗТП, 1У1, 52,7 кв.м.; продовольчий склад, 1Ц, 362,2 кв.м.; пральня, 1Ч, 233,1 кв.м.; котельня на 4 котла, 1Ч1, 370 кв.м.; котельня на 3 котла, 1Ч2, 171,4 кв.м.; котельня, 1Ч3, 34,8 кв.м.; площадка для паркування автотранспорту, 8,1248 кв.м.; вбиральня, 1; насосна питного водопостачання, 2; мазутосховище, 3; басейни регенерації грязі, 4; насосна мінерального водопостачання, 5; свердловина № 7, 6; свердловина № 8, 7; свердловина № 10, 9; свердловина № 11, 10; свердловина № 1/1, 11, що розташовані по вул. Санаторна, 1 в смт. Кирилівка, Якимівський район, Запорізька область. Видати наказ.

5. Стягнути з Якимівської районної державної адміністрації (72503, Запорізька область, смт. Якимівка, вул. Ігоря Щербини, 6, ідентифікаційний код 02140834) в доход державного бюджету України (Одержувач: УДКСУ у м. Запоріжжя (Орджонікідзевський район), 22030001, Банк одержувача: УДКСУ у м.Запоріжжя (Орджонікідзевський район), МФО 813015, Код , № рахунку 3007) 203,00 грн. (двісті три грн. 00 коп.) судових витрат. Видати наказ.

6. Стягнути з приватного акціонерного товариства Приазовкурорт (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського, будинок 12/24, ідентифікаційний код 02647763) в доход державного бюджету України (Одержувач: УДКСУ у м. Запоріжжя (Орджонікідзевський район), 22030001, Банк одержувача: УДКСУ у м.Запоріжжя (Орджонікідзевський район), МФО 813015, Код , № рахунку 3007) 24462,00 грн. (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят дві грн. 00 коп.) судових витрат. Видати наказ.

7. В позові до приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 16 грудня 2016 р.

Суддя В.В. Носівець