ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р.Справа № 922/3691/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка
про стягнення коштів в сумі 130893,70 грн.
за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна - звернувся з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Постман - про стягнення заборгованості в сумі 25105,51 грн., збитків в сумі 125175,74 грн., пені в сумі 177,96 грн., 3% річних в сумі 593,19 грн., інфляційних втрат в сумі 1362,12 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за договором про фінансовий лізинг №00008607 від 18.09.2013 р.

28.11.2016 р. до суду від позивача надійшли додаткові пояснення (вх.№40424 від 28.11.2016 р.), зі змісту яких, зокрема, вбачається, що позивач просить суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені з 593,19 грн. до 178,74 грн.

09.12.2016 р. на електронну адресу суду від позивача надійшли документи (Акт прийому-передачі відповідачу обєкту лізингу за договором про фінансовий лізинг №00008607 від 18.09.2013 р.; роздруківку з сайту ПАТ ОСОБА_1 ОСОБА_2 про курс валют за картковими операціями (безготівковими та готівковими за період з 01.01.2015 р. по 31.01.2015 р.). Втім, вказані документи, в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України та Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 N 28, не мають цифрового підпису, є незасвідченими копіями, а отже не можуть бути прийняті судом як докази, в розумінні ст.ст. 32-34, 36 ГПК України.

Сторони правом на участь в судовому засіданні 14.12.2016 р. не скористались.

Відповідач відзиву на позовну заяву та витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про розгляд справи судом був повідомлений належним чином. Так, направлені на адресу відповідача, визначену в ЄДРПОУ та позовній заяві ухвали повернулись до суду з відміткою пошти про незнаходження відповідача за відповідною адресою (ухвали суду, поштові конверти, повідомлення та довідки арк.с. 200-209), що, згідно розяснень, викладених в п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вважається належним повідомленням учасника судового процесу про розгляд справи судом.

14.12.2016 р. від позивача надійшла заява (вх.№42858 від 14.12.2016 р.) про розгляд справи без участі представника позивача.

Розглянувши вказану заяву позивача, зважаючи на диспозитивність права сторони на участь в судовому засіданні, суд вважає за можливе її задовольнити та продовжити розгляд справи без участі представника позивача.

Розглянувши додаткові пояснення позивача (вх.№40424 від 28.11.2016 р.), суд зазначає наступне.

Виходячи із змісту вказаних пояснень, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, суд розцінює ці пояснення, зокрема, як заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені.

Враховуючи положення ст. 22 ГПК України, а також те, що відповідну заяву підписано уповноваженим представником позивача (ОСОБА_3В.), за подання заяви в частині збільшених позовних вимог не потребується доплата судового збору, суд приймає до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені до 178,74 грн.

14.12.2016 р. від позивача надійшла заява (вх.№42857 від 14.12.2016 р.), відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00008607 від 18.09.2013 р. у розмірі 3584,69 грн., збитки в сумі 125175,74 грн., пеню в сумі 177,96 грн., 3% річних в сумі 593,19 грн., інфляційних втрат в сумі 1362,12 грн.

Виходячи із змісту вказаної заяви, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, суд розцінює цю заяву як заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00008607 від 18.09.2013 р. (до 3584,69 грн.) та пені (до 177,96 грн.).

Враховуючи положення ст. 22 ГПК України, а також те, що відповідну заяву підписано уповноваженим представником позивача (ОСОБА_3В.), суд приймає до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00008607 від 18.09.2013 р. (до 3584,69 грн.) та пені (до 177,96 грн.).

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

19 вересня 2013 року між позивачем (як лізингодавцем) та відповідачем (як лізингоодержувачем) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008607 (далі договір).

Договором відповідач засвідчив, що він обізнаний із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Договором сторони домовились, що позивач (як лізингодавець) придбає у дилера-продавця (ТОВ Автосоюз) для відповідача (як лізингоодержувача) транспортний засіб (обєкт лізингу) VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2013 р.в., двигун № НОМЕР_1, шасі № WV1ZZZ2KZЕX003626.

Вартість обєкту лізингу сторони визначили в сумі 20518,00 дол.США.

Факт передачі обєкту лізингу не спростовано відповідачем.

Проценти, комісії та інші платежі сторони погодили розраховувати відповідно до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Як сторони погодили в п. 6.4 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі Умов), у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких/якої узгоджено сторонами.

В договорі сторони домовились, що процентна ставка змінна відповідно до п. 6.4.2 Умов. Так, Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) розраховується на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для євро (відповідно до умов договору). Тому, якщо трьохмісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для євро змінюється у порівнянні з останнім корегуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки обєкта лізингу більше, ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу.

Відповідно до п. 6.1 Умов, для експлуатації обєкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі Графіку).

Згідно Графіку (арк.с. 23-26) строк лізингу складає 60 місяців (60 лізингових платежів) до 15.09.2018 р. Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Сторонами вносились зміни до Графіку, змінювались кількість та розмір лізингових платежів, строк лізингу.

Додатковою угодою №1/1 від 12.01.2015 р. до договору (арк.с. 39) сторонами було внесено зміни до Графіку (арк.с. 166-171) - збільшено кількість лізингових платежів (до 84) та строк лізингу (до 84 місяців), а лізинговий платежі визначено як еквівалент 283,05 дол. США.

В п. 6.3 Умов сторони домовились, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь позивача, відображають справедливу вартість обєкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ КІБ ОСОБА_1 ОСОБА_2 або іншим банком) або НБУ, як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання, передбачені цим договором, розраховуються в євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

За умовами договору, відповідач мав сплатити, зокрема, лізинговий платіж в розмірі 283,05 дол. США до 15.02.2015 р.

Згідно публічних даних про курс обміну долару ПАТ ОСОБА_1 ОСОБА_2, розміщеного на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 30.01.2015 р. курс долару було визначено в розмірі 20,20 грн.

На оплату вказаного лізингового платежу позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №00256749 від 02.02.2015 р. на суму 5717,61 грн. (арк.с. 45). Позивачем, для визначення суми 17-го лізингового платежу застосовано обмінний курс ПАТ ОСОБА_1 ОСОБА_2 станом на 30.01.2015 р. в розмірі 20,20 грн.

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив 17-й лізинговий платіж, що призвело до виникнення заборгованості за договором в сумі 3584,69 грн.

Позивач стверджує, що Листом від 02.03.2015 р. №02/03/15 відповідач повідомив позивача про відсутність джерела доходів для сплати платежів за договорами. Відповідач відповідні обставини не спростував.

Відповідно до п. 12.6.13 Умов, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір/відмовитись від договору, та, також серед іншого, право на повернення обєкту лізингу за виняткових обставин та/або в умовах форс-мажору, які, на думку позивача, ставлять під загрозу або затримують виконання договірних зобовязань, або за яких відповідач неспроможний виконати свої зобовязання за договором.

З посиланням на умови, викладені в п. 12.6.13 договору, 03.03.2015 р. позивач повідомив відповідача про розірвання договору та вимагав повернення обєкту лізингу (лист №030315 від 03.03.2015 р., арк.с. 46).

Як свідчить акт приймання-передачі (арк.с 47), у звязку з припиненням дії договору, 07.03.2015 р. відповідач передав, а позивач прийняв обєкт лізингу.

Відповідно до пп. 8.2, 8.2.1, 8.2.2 Умов, у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються санкції в вигляді пені в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

На підставі вказаних положень договору, позивач нарахував відповідачу пеню за період з 16.02.2015 р. по 16.08.2015 р. в розмірі 177,96 грн.

В п. 8.2.3 договору сторони домовились, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовується санкція у вигляді компенсації будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідно до договору. Позивач надає відповідачу відповідну документацію, що підтверджує понесення витрат, проте ненадання такої документації не звільняє відповідача від компенсації та не вважається підставою для відстрочення виплати компенсації.

Відповідно до п. 12.10 договору, у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту, позивач прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка обєкта лізингу, доставка обєкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Згідно з п. 16.1 договору, усі збори, податки, гонорари, грошові штрафи та інші витрати, що повязані з договором і можуть виникати протягом строку дії договору, виплачуються або відшкодовуються виключно відповідачем.

Посилаючись на наведені пункти договору, а також ст. 22 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 4000,00 грн. витрат на зберігання обєкту лізингу; 6000,00 грн. витрат на правову допомогу.

В п. 12.9 договору сторони погодили, що відповідач сплачує позивачу будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою коштів, що була фактично отримана позивачем в результаті продажу обєкта лізингу, або, якщо обєкт лізингу залишився у власності позивача, ринковою вартістю обєкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а також іншими платежами, що залишились несплаченими відповідачем відповідно до договору.

На підставі вказаного пункту договору, позивач просить суд стягнути з відповідача різницю між ринковою вартістю обєкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів в розмірі 115175,74 грн.

На підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 16.02.2015 р. по 11.10.2016 р. 3% річних в сумі 593,19 грн. та інфляційні втрати в сумі 1362,12 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до статті 16 вказаного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Позивач, на виконання своїх зобовязань за договором, передав відповідачу у користування обєкт лізингу - автомобіль VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2013 р.в., двигун № НОМЕР_1, шасі № WV1ZZZ2KZЕX003626. Відповідні обставини відповідачем не спростовано.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Графіком сторони погодили строки та суми лізингових платежів. Так, до 15.02.2015р. відповідач мав сплатити 17-й платіж у сумі 283,05 дол. США.

При цьому, відповідно до Умов, лізингові платежі повинні були здійснюватись у гривні, а еквівалент визначатись за курсом ПАТ ОСОБА_1 ОСОБА_2, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Враховуючи факт виставлення позивачем відповідачу рахунку на оплату 17-го лізингового платежу 02.02.2015 р. (рахунок-фактура №00256749 від 02.02.2015 р., арк.с.45), для визначення суми відповідного платежу в гривні застосуванню підлягає курс обміну долару ПАТ ОСОБА_1 ОСОБА_2, розміщений на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 30.01.2015 р. і який становить 20,20 грн.

Суд, перевіривши суму, зазначену у рахунку-фактурі №00256749 від 02.022016 р. по 17-у лізинговому платежу на предмет відповідності умовам договору, встановив, що її визначено в сумі 283,05 дол. США, що за обмінним курсом ПАТ ОСОБА_1 ОСОБА_2 станом на 30.01.2015 р. є еквівалентом 5717,61 грн.

Позивач стверджує, що відповідач частково розрахувався за 17-м лізинговим платежем, сплатив лише 2132,92 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надані докази сплати 17-го лізингового платежу в більшій частині або в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе грошові зобовязання за договором в сумі 3584,69 грн., а отже позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення пені, суд зазначає наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В пп. 8.2, 8.2.1, 8.2.2 Умов сторони домовились, що за прострочення сплати платежу відповідач сплачує пеню в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат на предмет відповідності вимогам договору та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 625 ЦК України, статтям 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 статті 231, ч. 6 статті 232 ГК України, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 16.02.2015 р. по 16.08.2015 р. в розмірі 177,96 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позовні вимоги в частині стягнення за період з 16.02.2015 р. по 11.10.2016 р. 3% річних підлягають задоволенню в сумі 177,96 грн., а інфляційних втрат в повному обсязі (в сумі 1362,12 грн.)

Щодо позовних вимог в частині стягнення збитків, суд зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 цього ж Кодексу боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Згідно з приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил з.дійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, втрачена вигода, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Обов'язок доведення складу цивільного правопорушення покладається на позивача.

Втім, позивачем, в порушення ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів понесення ним витрат на оплату юридичних послуг в розмірі 6000,00 грн. Наявні в матеріалах справи договір про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 р. між позивачем та ТОВ «Юридична фірма Вернер і Пратнери» із додатковими угодами до нього(арк.с. 94-107); заявка на надання юридичних послуг №516 (арк.с.108), про вказані обставини не свідчать.

Ппозивачем також не надано доказів, які б свідчили, що витрати на послуги стоянки в сумі 4000,00 грн. знаходяться в прямому причинно-наслідковому звязку з порушенням відповідачем грошових зобовязань за договором, а також вини саме відповідача у понесенні позивачем відповідних витрат. Надані позивачем договір відповідального зберігання між позивачем та ТОВ «Автосоюз» б/н від 01.09.2014 р. (арк.с. 174-177); акти надання послуг по відповідальному зберіганню автомобілів, рахунки на оплату послуг з відповідального зберігання автомобілів та платіжне доручення на їх оплату (арк.с. 48-93), наявність відповідного причинно-наслідкового звязку не підтверджують.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення збитків у формі витрат на юридичні послуги в сумі 6000,00 грн. та на послуги стоянки в сумі 4000,00 грн. не підлягають задоволенню, як такі, що не доведені позивачем.

Викладена вище правова позиція узгоджується з висновками, наведеними в Оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 115175,74 грн., суд зазначає наступне.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Сторони, в п. 12.9 договору, домовились, що відповідач сплачує позивачу будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу та лізинговими платежами. При цьому, за умовами договору, вартість обєкта лізингу визначається або як сума коштів від продажу обєкта лізингу, або як сума коштів, визначена професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства.

Втім, позивачем не доведено та не обґрунтовано розрахунок упущеної вигоди, не надано доказів вартості обєкту лізингу або як суми коштів від продажу обєкта лізингу, або як суми коштів, визначеної професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства, як то погоджено сторонами в п. 12.9 договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 115175,74 грн. є недоведеними та необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст.49 ГПК України. Відповідно до даної норми при частковому задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 79,54 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 1, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 224, 225, 231, 232, 292 ГК України, ст.ст. 11, 22, 253-255, 526, 530, 549, 611, 612, 623, 625, 626, 1214 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Постман» (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ) частину заборгованості за договором про фінансовий лізинг № 00008607 від 19 вересня 2013 року в сумі 3584,69 грн., пеню в сумі 177,96 грн., 3% річних в сумі 177,96 грн., інфляційні втрати в сумі 1362,12 грн., судовий збір в сумі 79,54 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 16.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_4