ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 р. Справа № 909/936/16
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М., секретар судового засідання Савчин Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІЛВУД",

вул. Заводська, 4, смт.Вигода, Долинський район,

Івано-Франківська область, 77552;

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІК-ЛІС",

вул. Польова, буд. 26, с.Ясень, Рожнятівський район,

Івано-Франківська область, 77673;

про: стягнення 110 000,00грн.,

за участю:

від позивача: ОСОБА_2 - представник, (довіреність №б/н від 27.05.2016р.);

від відповідача: не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІЛВУД", звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом, про стягнення з відповідача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІК-ЛІС" 110 000,00грн.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 28.10.16р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі.

При цьому, судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах Буланов та Купчик проти України заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Представник позивача, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вказуючи при цьому, на:

- укладення між сторонами Договору №7 від 02.06.14р. з Додатком №1 від 02.01.15р., на виконання умов яких, позивач, платіжним дорученням №1202 від 19.02.16р., перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 110 000,00грн., в якості передоплати за товар (пиловник хвойний), згідно рахунку - фактури №1 від 19.02.16р.;

- невиконання відповідачем зобов"язання щодо поставки товару на суму здійсненої позивачем передоплати - 110 000,00грн., внаслідок чого, просить повернути сплачені кошти;

- приписи ст. ст. 509, 525, 526, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 174, 175, 193, 265, 267 Господарського кодексу України.

Представник відповідача в судові засідання жодного разу не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень від 17.11.16р., 05.12.16р. Будь-яких заперечень в спростування заявлених позовних вимог, відповідач суду не подав.

За таких обставин, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи той факт, що відповідач відповідно до вимог чинного законодавства, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, та те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір належить вирішити у відсутності представників сторін за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІК-ЛІС" (Продавець/відповідач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІЛВУД" (Покупець/позивач) укладено Договір № 7 від 02.06.14р. з Додатком №1 від 02.01.15р.

Відповідно до п.1.1. Договору, Продавець зобов"язується поставити, а Покупець прийняти і оплатити товар - лісоматеріали круглих хвойних порід.

Асортимент, кількість та ціна товару визначаються у видаткових накладних, які виписуються Продавцем на кожну партію товару, що випускається (п.1.2.Договору).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що поставка товару здійснюється партіями на протязі терміну дії цього Договору згідно заявок Покупця.

Оплата за одержану продукцію проводиться Покупцем на розрахунковий рахунок Продавця у розмірі 100% передоплати (п.3.2.Договору).

У відповідності до п.6.2. Договору в редакції Додатку №1 від 02.01.15р., даний Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2016р.

При дослідженні обставин справи, судом встановлено, що на виконання умов Договору, позивач - ТОВ "МІЛВУД", на підставі виставленого відповідачем - ТОВ "МІК-ЛІС" рахунку - фактури №1 від 19.02.16р. (а.с.14), платіжним дорученням №1202 від 19.02.16р. (а.с.10), перерахував на рахунок останнього, грошові кошти в загальній сумі 110 000,00грн., в якості передоплати за товар (пиловник хвойний).

Як вбачається з матеріалів справи предметом судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача 110 000,00грн. - передоплати через невиконання відповідачем зобов"язання щодо поставки товару, що виникає з укладеного між сторонами Договору № 7 від 02.06.14р. з Додатком №1 від 02.01.15р.

Одним із основоположних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст.3, 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов"язки учасників. Разом з тим, цивільне законодавство базується й на принципі обов"язкового виконання сторонами договору (ст.629 Цивільного кодексу України).

Між сторонами у справі, виникли правовідносини поставки, урегульовані параграфами 1, 3, глави 54 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі - продажу. Так само, згідно ч.1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

В даному випадку, умовами Договору з Додатком №1 від 02.01.15р., передбачено 100% передоплату за продукцію (п.3.2.Договору), а строк, умови і порядок поставки визначено у п. 2.1. Договору та п.6.2. Додатку №1 від 02.01.15р. до Договору, у відповідності до яких, поставка товару здійснюється партіями на протязі терміну дії цього Договору до 31.12.2016р. згідно заявок Покупця.

Як випливає із ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк (в даному випадку до 31.12.16р. на підставі заявок Покупця), покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З аналізу вищевикладених викладених норм вбачається, що у продавця на підставі договору поставки виникає негрошове зобов'язання перед покупцем, і лише в разі порушення цього зобов'язання та за наявності відповідної вимоги покупця в постачальника може виникнути обов'язок щодо повернення суми попередньої оплати.

Отже, єдиною умовою для застосування правил ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі передання товару покупцю, у визначений строк.

За таких обставин, враховуючи те, що визначена договором поставка товару здійснюється до 31.12.2016р., як і те, що позивачем не подано доказів, які б могли підтвердити або спростувати обставини, що стосуються предмету спору, таких як, припинення існування договірних відносин, відмови відповідача від виконання зобов"язання, як і не подано вимог про поставку товару чи повернення передоплати, то звернення з позовною вимогою про стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 110 000,00грн. - 27 жовтня 2016р. (реєстрація позовної заяви), визнається судом передчасним.

Згідно приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

В силу ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу способом, що встановлений договором або законом закріплено і у ст.16 Цивільного кодексу України.

Реалізуючи передбачене Конституцією України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Враховуючи те, що правовою підставою звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право у особи на позов виникає після порушення її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, і таке порушене право чи законний інтерес або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

За змістом наведених норм, право на звернення до господарського суду з позовом процесуальний закон повязує з наявністю субєктивного матеріального права та інтересу, що порушуються або не визнаються, та на захист яких подано позов. За наявності такого порушеного права чи інтересу спір підлягає розгляду судом, а порушене право - захисту.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою зобов'язаний довести, в установленому законом порядку, наявність факту порушених прав та законних інтересів, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого факту, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Виходячи з аналізу правових норм, визначених Господарським процесуальним кодексом України, Конституцією України, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального, процесуального права та фактичними обставинами справи, достовірно встановленими судом, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов"язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Розподіл обов"язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов"язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, недоведеність перед судом факту порушення відповідачем права чи охоронюваного законом інтересу позивача, на момент звернення до суду з позовом, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, залишити за позивачем.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.) ст.ст. 3, 11, 15, 16, 204, 626-629, 655, 663, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІЛВУД" до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "МІК-ЛІС" про стягнення 110 000,00грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.12.16р.

Суддя С. Кобецька