ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.12.2016 Справа № 907/535/16

За позовом Міжгірського міського споживчого товариства, смт. Міжгір'я

ДО Міжгірської районної спілки споживчих товариств, смт. Міжгір'я

ДО Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, смт. Міжгіря

ПРО визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125;

- визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038;

- припинення права користування земельними ділянками за Міжгірською районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності Міжгірському міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан «Карпати», нежилий будинок кафе «гриль - бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4»

(позовні вимоги викладено у відповідності до заяви позивача в порядку вимог ст. 22 ГПК України щодо зміни предмету позову)

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1, голова правління Міжгірського МСТ;

ОСОБА_2, представник за довіреністю від 12.09.2016р. №45;

від відповідача ОСОБА_3, представник за довіреністю від 20.09.2016р.;

від відповідача 2 - не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міжгірське міське споживче товариство, смт. Міжгір'я звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Міжгірської районної спілки споживчих товариств, смт. Міжгір'я за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, смт. Міжгіря про визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125; визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 та зобовязання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.08.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 12.09.2016р.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.09.2016р. розгляд справи відкладено на 27.09.2016 року на 11:00 год. з мотивів, викладених в ній.

В засіданні суду 27.09.2016 року позивачем було подано заяву в порядку вимог ст. 22 ГПК України щодо зміни предмет у позову, яка була прийнята судом до розгляду.

Ухвалю Господарського суду Закарпатської області від 27.09.2016р. розгляд справи відкладено на 12.10.2016 року на 11:30 год. з мотивів, викладених в ній.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.10.2016 року розгляд справи було відкладено на 20.10.2016р, зобовязано відповідача надати суду додаткове нормативне обгрунтування в частині залучення до участі у справі іншого відповідача.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.10.2016 року судом в порядку вимог ст. 24 ГПК України було залучено до участі у справі як співвідповідача - Міжгірську селищну раду Міжгірського району Закарпатської області, смт. Міжгіря, розгляд справи відкладено на 09.11.2016 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.11.2016 року розгляд справи було відкладено на 21.11.2016 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 21.11.2016 року розгляд справи було відкладено на 06.12.2016 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.12.2016 року розгляд справи було відкладено на 20.12.2016р.

Представники позивача просять заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість наявними у справі матеріалами. Зокрема, в обґрунтування своєї позиції посилаються на приписи статті 377 Цивільного кодексу України, статей 92, 120, 141 Земельного кодексу України. При цьому, вказують, що після оформлення права власності на обєкти нерухомості Міжгірським МСТ, земельні ділянки, на яких вони розташовані, Міжгірська селищна рада рішенням IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року припинила право постійного користування на земельні ділянки у Міжгірської райспоживспілки, які в останньої перебували на такому праві на підставі користування. Міжгірська райспоживспілка власним рішенням від 23.08.2001 року надала згоду на передачу земельних ділянок у постійне користування Міжгірському МСТ, про що зазначається у змісті вищенаведеного рішення Міжгірської селищної ради. З моменту прийняття такого рішення позивач щорічно сплачує і продовжує сплачувати по теперішній час земельний податок за користування земельними ділянками. Виконуючи вимогу п.6 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо переоформлення права постійного користування земельними ділянками, Міжгірське МСТ вирішило переоформити право постійного користування земельними ділянками на право власності, проте, після виготовлення відповідної технічної документації, Міжгірською селищною радою було повідомлено про неможливість передачі земельних ділянок у власність позивачу, оскільки земельні ділянки залишаються у постійному користуванні Міжгірської райспоживспілки на підставі державних акті, про які вже зазначалося вище.

Також, позивач заперечує проти задоволення клопотання відповідача ОСОБА_4 райспоживспілки щодо призначення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз, оскільки проведення таких експертиз ніяк не може вплинути на вирішення справи по суті, а враховуючи ту обставину, що клопотання подано на стадії підсумкового засідання, свідчить про зловживання процесуальними правами і бажанням затягування судового процесу з боку відповідача 1. При цьому, вказує на ту обставину, що земельні ділянки, зазначені в оскаржуваних державних актах, надавалися у постійне користування виключно для обслуговування обєктів нерухомості, які вже були на них розташовані, а саме: нежилий будинок - ресторан «Карпати», нежилий будинок кафе «гриль-бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4». З цього слідує, що позивач ОСОБА_4 міське споживче товариство вимагає припинити право користування лише тими земельними ділянками, на які спеціально оформлялися державні акти на право постійного користування земельними ділянками, на яких вже були на той час розташовані вищезазначені обєкти. Тому аргументація відповідача ОСОБА_4 райспоживспілки про те, що позивач з часу набуття право власності на обєкти нерухомості, щось добудовував, чи перебудовував, в результаті чого змінювалася площа самих будівель, не може ніяким чином вплинути на площу земельних ділянок, які надавалися для їх обслуговування спеціальним оформленням державних актів на право постійного користування земельними ділянками.

Представник відповідача 1 заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поданих суду письмових поясненнях та просить суд взяти до уваги те, що позивач не довів, що він є власником обєктів нерухомості, які знаходяться на земельних ділянках згідно оспорюваних державних актів про право постійного користування землею частина з таких обєктів нерухомості вже відчужена Позивачем, а тому він не має жодного права на земельні ділянки під тими обєктами нерухомості, які йому не належать. Також позивачем не доведено, що дійсність оспорюваних актів на право постійного користування земельними ділянками будь-яким чином порушує його права. Окрім того, Позивачем не наводиться жодної норми законодавства, яку порушують дані акти, і які порушення були вчинені при їх видачі Відповідачу-1, якщо на сьогодні Позивачем заявлена вимога про визнання їх недійсними та скасування з огляду на предмет та підстави позову.

Позивачем не надано жодних відомостей про те, на яких саме земельних ділянках сьогодні знаходяться його нежитлові будівлі, адже в оспорювані державні акти вносилося чимало змін, тому достеменно не відомо чи такі будівлі взагалі знаходяться саме на тих земельних ділянках, на які поширюється дія оспорюваних актів. При цьому, звертає увагу суду на те, що позивач по окремих нерухомих обєктах втратив (відчужив) права власності, а відтак і не має право просити припинити право користування у Міжгірської РСТ, оскільки жодних земельних прав під відповідними будівлями немає. Також зазначає, що Міжгірське РСТ і не набувало прав власності на обєкт нерухомості «ресторан Карпати», оскільки жодним із правочинів при створенні Міжгірського МСТ не передбачалось передача йому у власність нерухомого майна «ресторан Карпати». При цьому, відповідач 1 стверджує, що ресторан «Карпати» - це окремі приміщення першого поверху двоповерхової будівлі. Другий поверх «адмінбудівля Райспоживспілки» знаходиться у власності Міжгірської РСТ.

Також відповідач 1 зазначає, що визнання Державних актів на право постійного користування земельними ділянками недійсними неможливе без вирішення питання законності рішення відповідною органу державної влади або органу місцевого самоврядування на підставі якого такий правовий акт індивідуальної дії виданий.

Разом з тим, відповідачем 1 подано суду клопотання про застосування до вимог позивача строків позовної давності. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що про дійсність оспорюваних державних актів на право постійного користування земельними ділянками, а також те, що всі роки Відповідачем-1 такі земельні ділянки належать на такому праві Відповідачу-1 і використовуються ним при здійсненні господарської діяльності, Позивачу було достеменно відомо, а тому його покликання на те, що про такі факти йому стало відомо лише зараз є неправдивими.

Так, відповідне рішення про надання Відповідачем-2 дозволу Позивачу на розроблення технічної документації для відведення земельних ділянок, було скасовано як незаконне. Про це Позивачу було відомо, але до суду він не звертався, хоча саме з цим фактом Позивач повязує свою можливість звернення до суду в межах передбаченого для цього законодавством строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України особа повинна звернутися до суду з відповідною вимогою про захист свого права у межах строку позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 258 ЦК України). Також ст. 268 ЦК України передбачено ряд вимог, на які позовна давність не поширюється. Оскільки, до вимог, заявлених Позивачем ні ЦК України, ні іншими актами цивільного законодавства не передбачене застосування спеціальної позовної давності, або ж вимог щодо непоширення позовної давності на таку вимогу, до неї застосовується положення про загальну позовну давність у три роки.

Тому, з огляду на вказане, відповідачем 1 заявлено про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, а також застосування до спірних правовідносин наслідки пропущення строків звернення із господарським позовом та відмовити у задоволенні позову.

Відповідач 2 письмового пояснення по суті заявлених позовних вимог не подав, свого повноважного представника в судове засідання не направив. Разом з тим, подав суду клопотання про розгляд справи за відсутності повноважного представника за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, Враховуючи те, що мають місце докази належного повідомлення сторони про час та місце проведення судового засідання по розгляду позовної заяви, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками у відповідності із ст.ст. 20, 21, 22 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.12.2016р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України в судових засіданнях складені протоколи, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши прокурора та повноважних представників позивача та відповідача 1, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

03 травня 1995 року рішенням зборів пайовиків спільних підприємств Міжгірського госпрозрахункового обєднання підприємств громадського харчування та коопунівермагу, які входили до складу Міжгірської районної спілки споживчих товариств (надалі по тексту - Міжгірська райспоживспілка) на підставі Протоколу зборів №1 від 03 травня 1995 року, було створено Міжгірське міське споживче товариство (надалі тексту - Міжгірське МСТ).

Відповідно п.п.1 п.1 Статуту Міжгірське MCТ - це добровільне об 'єднання громадян та юридичних осіб для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального становища. Споживче товариство має статус юридичної особи, здійснює господарську та іншу діяльність з дня його державної реєстрації, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в банках, печатку та штампи зі своїм найменуванням.

На виконання рішення зборів пайовиків спільних підприємств Міжгірського госпрозрахункового обєднання підприємств громадського харчування та коопунівермагу від 03 травня 1995 року, Міжгірська райспоживспілка своєю постановою від 04 травня 1995 року за №41 передала у статутний фонд Міжгірського МСТ відповідне майно.

В результаті цього Міжгірським МСТ на отримане майно було оформлено свідоцтва про право власності відповідно до діючого на той час законодавства України, що підтверджується наступними правовстановлюючими документами, а саме: свідоцтво на право власності на нежилий будинок (ресторан «Карпати») від 08 вересня 2000 року за №132; свідоцтво на право власності на нежилий будинок (кафе «гриль-бар») від 18 жовтня 2000 року за №183; свідоцтво на право власності на склад від 29 листопада 2000 року за №185; свідоцтво на право власності на універмаг «Верховина» від 10 серпня 2001 року за №215; свідоцтво на право власності на кафе «Вікторія» від 10 серпня 2001 року за №216; свідоцтво на право власності на магазин «Продтовари №4» від 10 серпня 2001 року за №218.

Після оформлення права власності на обєкти нерухомості Міжгірським МСТ, Міжгірською селищною радою було прийнято рішення IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року про припинення права постійного користування на земельні ділянки у Міжгірської райспоживспілки, які в останньої перебували на такому праві на підставі державних актів на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК №002125 від 01.09.1997 року та серії ІІ-ЗК №000038 від 16.12.1997р.

Позивач звернувся з позовом про припинення права постійного користування Міжгірською РСС на землю за даними державними актами з огляду на положення вимог ст.ст. 30, 120, 141 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, а також про визнання недійсними та скасування державних актів на право постійного користування земельними ділянками.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 Кодексу).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт "е" статті 141 Земельного кодексу України).

Позивач звернувся з вимогою про припинення права користування земельними ділянками за Міжгірською районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності Міжгірському міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан «Карпати», нежилий будинок кафе «гриль - бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4».

Аналізуючи дані вимоги, суд констатує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, рішенням Міжгірської селищної ради IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року було вирішено питання щодо припинення права постійного користування Міжгірською райспоживспілкою земельними ділянками під обєктами нерухомості, а саме, ресторан «Карпати», кафе «гриль - бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4». Також даним рішенням вирішено передати Міжгірському міському споживчому товариству земельні ділянки під даними обєктами нерухомості для їх обслуговування, землевпорядній службі внести відповідні зміни в державні акти на право постійного користування серії ІІ-ЗК №002125 від 01.09.1997 року та серії ІІ-ЗК №000038 від 16.12.1997р. і внести відповідні зміни в земельно-облікові документи.

Пунктом 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами, у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, в силу приписів п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо між сторонами відсутній предмет спору.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне провадження у справі в частині позовних вимог про припинення права користування земельними ділянками за Міжгірською районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності Міжгірському міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан «Карпати», нежилий будинок кафе «гриль - бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4» припинити в порядку вимог п.1.1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору.

Також позивач просить визнати недійсним та скасувати державний акт на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125, а також визнати недійсним та скасувати державний акт на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 посилаються на приписи статті 377 Цивільного кодексу України, статей 92, 120, 141 Земельного кодексу України.

Відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно з приписами статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Статтею 30 Земельного кодексу України, в редакції від 18.12.1990, встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

З 01.01.2002 набрав чинності Земельний кодекс України прийнятий 25.10.2001.

Статтею 120 ЗК України встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

У п.2.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Як свідчать матеріали справи, право користування земельною ділянкою виникло у Міжгірської райспоживспілки на підставі ст. 22 ЗК України від 1991 року після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, - державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 002125 та серії ІІ-ЗК №000038..

Державні акти було зареєстровано Міжгірською селищною радою у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 486 та відповідно за № 550 у відповідності із вимогами ст. 23 Земельного кодексу України (в редакції 1991 р.) та Постанови Верховної Ради України "Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею" від 13.03.1992 № 2201-XII. Державні акти Відповідача 1 містять план зовнішніх меж землекористування.

Пунктом 1 статті 92 Земельного кодексу України (в редакції 2001 р.) визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні лише у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Згідно приписів ст. 92, ст. 125 Земельного кодексу України, право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством України.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Міжгірської селищної ради IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року було вирішено питання щодо припинення права постійного користування Міжгірською райспоживспілкою земельними ділянками під обєктами нерухомості, а саме, ресторан «Карпати», кафе «гриль - бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4». Також даним рішенням вирішено передати Міжгірському міському споживчому товариству земельні ділянки під даними обєктами нерухомості для їх обслуговування, землевпорядній службі внести відповідні зміни в державні акти на право постійного користування серії ІІ-ЗК №002125 від 01.09.1997 року та серії ІІ-ЗК №000038 від 16.12.1997р. і внести відповідні зміни в земельно-облікові документи.

Разом з тим. Міжгірська селищна рада після прийняття даного рішення не вчинила відповідних дій, спрямованих на його виконання, а саме, не вилучила у Міжгірської РСС земельні ділянки з користування, не звернулася до райспоживспілки з вимогою про повернення державного акту до архіву, не внесла зміни в Книгу записів реєстрації державних актів на право постійного користування на землю та облікові документи ради.

Разом з тим, позивач з метою реалізації своїх прав на земельні ділянки під власними обєктами нерухомості звернувся з проханням до Міжгірської селищної ради щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою.

Рішенням 22 сесії 6 скликання Міжгірської селищної ради за №255 від 25.12.2012 року було надано дозвіл позивачу на виготовлення проекту землеустрою на земельні ділянки. Однак, за поданням прокурора Міжгірського району від 05.03.2014 року №93-541(669) рішенням 31 сесії 6 скликання Міжгірської селищної ради №412 від 17.07.2014 року було скасовано вищевказане рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою.

При цьому, позивач вказує на те, що підставою для скасування відповідного погодження на складання проекту землеустрою слугувала тільки наявність у відповідача 1 чинних Державних актів на право постійного користування земельними ділянками. Відтак, просить суд скасувати дані акти як незаконні та такі, що позбавляють позивача можливості реалізувати надане йому право на оформлення належних йому прав на земельні ділянки.

Згідно ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Главою 19 "Набуття права на землю громадянами та юридичними особами" розділу ІV "Набуття і реалізація права на землю" Земельного Кодексу України врегульовано порядок та підстави набуття права на землю громадянами та юридичними особами; за загальним правилом, наведеним у ст.116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Іншими статтями зазначеного розділу, зокрема, ст.ст.119, 120 Земельного Кодексу України, передбачено також випадки набуття права на земельні ділянки в іншому порядку та з інших підстав, ніж визначено ст. 116 цього Кодексу.

Як вбачається із вищенаведеного, позивач із придбанням обєктів нерухомості на земельних ділянках, які належать відповідачу 1 на праві постійного користування, як новий власник нерухомого майна набув також права на земельну ділянку, але при цьому оформлення цього права здійснюється за відповідним рішенням компетентного органу і має підтверджуватись відповідним документом.

І набуття такого права позивачем на ставиться в залежність від наявних у відповідача державних актів на право постійного користування, і їх наявність не обмежує прав позивача на оформлення відповідної документації на земельні ділянки, що знаходяться під належними йому обєктами нерухомості та для їх обслуговування.

Разом з тим, з огляду на подане відповідачем 1 клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд зазначає, що відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), а відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Тобто, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить порушення права особи, про захист якого вона просить, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Отже визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України. За частиною першою вказаної статті цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Як свідчать матеріали справи, позивачу було відомо про результати прийнятого Міжгірською селищною радою рішення IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року, яким було вирішено питання щодо припинення права постійного користування Міжгірською райспоживспілкою земельними ділянками під обєктами нерухомості, а саме, ресторан «Карпати», кафе «гриль - бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4». Також даним рішенням вирішено передати Міжгірському міському споживчому товариству земельні ділянки під даними обєктами нерухомості для їх обслуговування, землевпорядній службі внести відповідні зміни в державні акти на право постійного користування серії ІІ-ЗК №002125 від 01.09.1997 року та серії ІІ-ЗК №000038 від 16.12.1997р. і внести відповідні зміни в земельно-облікові документи.

Відтак, позивачу було відомо про те, що за результатами переходу права власності на обєкти нерухомості від Міжгірської РСС до позивача, селищна рада вирішила внести відповідні зміни до державних актів та вирішувала питання про їх скасування. Отже, строк позовної давності сплив 16 грудня 2005 року та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування державних актів на право постійного користування земельним ділянками.

Відповідно до ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за витрати, повязані з розглядом справи, при відмові у задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, п.1.1 ст. 80, ст.ст. 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125, а також визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 відмовити.

2. Провадження у справі в частині вимог про припинення права користування земельними ділянками за Міжгірською районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності Міжгірському міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан «Карпати», нежилий будинок кафе «гриль - бар», склад, універмаг «Верховина», кафе «Вікторія», магазин «Продтовари №4» припинити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено 27.12.2016р.

Суддя О.Ф. Ремецькі