ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р.Справа № 922/3794/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Бристоль Клуб", м. Харків 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", м. Харків
про визнання іпотечного договору недійсним
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю №б/н від 02.11.2016;

відповідача - Виговської А.В. за довіреністю №13-890/15д від 21.12.2015, Дребот І.А. за довіреністю №13-482/16д від 02.08.2016;

3-ї особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Бристоль Клуб" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", в якому просить суд визнати недійсним іпотечний договір №22в/2010-з-5 від 19.01.2016, укладений між Приватним підприємством "Бристоль Клуб" і Публічним акціонерним товариством "Мегабанк", який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. та зареєстрований у реєстрі за №114.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема посилається на те, що відповідач на момент укладання оспорюваного договору ввів позивача в оману щодо обставин, які мають для позивача істотне значення та усвідомлення яких перешкодило б укладенню позивачем цього договору, а тому позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання даного договору недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України. Також, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання даного договору недійсним на підставі ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", оскільки договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", а саме не містить істотної умови про зміст та розмір основного зобов'язання. Крім того, позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсною третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п.9.1. іпотечного договору, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про третейські суди", зокрема не містить відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату її укладення, позивач не був ознайомлений з регламентом постійно діючого третейського суду, який зазначений у п.9.1. договору, а такий регламент не був доданий до іпотечного договору у якості невід'ємної частини третейської угоди, до того ж посилається на те, що відповідно до вимог п.7 ч.1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" до підвідомчості третейських судів не належить розгляд справ, які виникають з цивільних або господарських правовідносин щодо нерухомого майна, а також вважає, що спори, які можуть виникнути у сторін за вказаним договором мають публічно-правове значення, а тому не належать до компетенції третейських судів, у зв'язку з чим наявні правові підстави для визнання недійсним п.9.1. іпотечного договору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09 листопада 2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 22 листопада 2016 року о 11:00 годині.

Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1.

Представник позивача 22 листопада 2016 р. надав клопотання (вх. №39709) про долучення до матеріалів справи додаткових документів, зазначених у додатку, які судом долучено до матеріалів справи.

Представник відповідача 22 листопада 2016 р. надав відзив на позовну заяву (вх. №39845), який судом долучено до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позову, зокрема посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження введення його відповідачем в оману, до того ж з умовами кредитного договору та його додатковими угодами (основного зобов'язання, яке забезпечується спірним іпотечним договором) позивач був ознайомлений, про що зазначено у п.1.1. оспорюваного договору, також звертає увагу на те, що нормами чинного законодавства не передбачено заборони укладення іпотечного договору у забезпечення виконання зобов'язань, за якими наявне порушення. Крім того, відсутність згоди іпотекодавця на внесення змін до кредитного договору та збільшення розміру основного зобов'язання не впливає на дійсність іпотечного договору, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Отже, нормами чинного законодавства не передбачена вимога на отримання згоди іпотекодавця або його попередження про внесення змін до кредитного договору. Відповідач також не погоджується з доводами позивача стосовно неможливості забезпечення майбутнього зобов'язання, оскільки ст. 573 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що заставою (іпотекою) може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Щодо відсутності у спірному договорі істотної умови щодо змісту та розміру основного зобов'язання, відповідач звертає увагу, що згідно п.2 ч.1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір повинен містити істотні умови про зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання. Отже, спірний договір містить посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Також, відповідач не погоджується з доводами позивача про наявність підстав для визнання недійсної умови договору про третейське застереження, оскільки спори, які виникатимуть між сторонами - приватним підприємством та публічним акціонерним товариством за іпотечним договором не носять публічно-правовий характер взагалі, до того ж спори між сторонами за іпотечним договором можуть виникнути не лише з приводу нерухомого майна, а тому відсутні підстави для визнання недійсної умови договору про третейське застереження. Відповідач вважає, що доводи позивача щодо не ознайомлення з Регламентом Третейського суду спростовуються укладеним іпотечним договором, в якому зазначено, що позивач з даним Регламентом ознайомлений, також Регламент відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" розглядається як невід'ємна частина третейської угоди, а не додається до іпотечного договору, яке це помилково зазначає позивач. Крім того, відповідач зазначає, що третейська угода між позивачем та відповідачем укладена в письмовій формі - у вигляді третейського застереження в Іпотечному договорі, підписана сторонами, містить відомості про їх найменування та місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди, вона повністю відповідає вимогам Закону України "Про третейські суди".

Враховуючи вищевикладені обставини, відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, не містять жодних правових підстав та не підтверджені жодним доказом, а також спростовуються нормами чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 листопада 2016 року розгляд справи відкладено на 07 грудня 2016 р. о 11:00 год.

Позивач 07.12.2016 через канцелярію суду надав клопотання (вх. №41878) про долучення до матеріалів справи додаткових документів, зазначених у додатку, яке задоволено судом та надані документи долучені до матеріалів справи.

Також, позивач 07.12.2016 через канцелярію суду надав письмові пояснення (вх. №41877) , які долучені до матеріалів справи.

У наданих до суду письмових поясненнях позивач підтримує позов та зазначає, зокрема, що умови та зміст кредитного договору та додаткових угод до нього стали йому відомі у липні 2016 року, коли копії були надані позивачу для ознайомлення третьою особою. Крім того, відповідач та 3-я особа не повідомляли позивача про внесення змін до кредитного договору, відповідно до яких змінено суть, розмір та строк виконання забезпеченого іпотекою основного зобов'язання, що на думку позивача є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідач 07.12.2016 через канцелярію суду надав доповнення до відзиву на позовну заяву (вх. №41866), в яких зазначає, що позивачем не доведено та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом факту його обману, наявності умислу в діях відповідача та істотності обставин щодо яких особу нібито введено в оману, і наявності безпосереднього зв'язку обставин, з якими позивач пов'язує недійсність правочину, з його волевиявленням при укладенні договору. Також, зазначає, що позивачем не доведено та не підтверджено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, те, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином, те, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

3-я особа 07.12.2016 через канцелярію суду надала клопотання (вх. №41910), в якому визнає позов та просить суд розглядати справу без її участі.

У судовому засіданні 07.12.2016 задоволено клопотання 3-ої особи про розгляд справи без участі її представника.

Також, в судовому засіданні 07 грудня 2016 року було оголошено перерву до 12:00 год. 12 грудня 2016 року відповідно до приписів ст. 77 ГПК України для надання можливості представникам сторін ознайомитись з додатково поданими до суду доказами та надання представнику позивача можливості надати письмові пояснення стосовно доводів відповідача викладених у доповнені до відзиву на позовну заяву.

Представник позивача 12 грудня 2016 р. надав клопотання (вх. №42385) про продовження строку розгляду справи на 15 днів.

В судовому засіданні 12.12.2016 представник позивача підтримав позов та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, а також підтримав клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів, у зв'язку з проведенням між сторонами переговорів щодо врегулювання спору.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та наданих до суду доповненнях до відзиву, а також заперечували проти клопотання позивача про продовження строку розгляду справи на 15 днів, вважають його безпідставним та необґрунтованим.

3-я особа в призначене судове засідання не з`явилась, витребуваних судом документів не надала, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи телефонограмою.

Суд, розглянувши клопотання позивача про продовження строку розгляду спору, відмовляє в його задоволенні виходячи з наступного.

За приписами ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява надійшла до суду 07 листопада 2016 року, отже відповідно до ст.ст. 51, 69 ГПК України спір має бути вирішено до 07 січня 2017 року.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У п. 3.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", роз`яснено, що продовження передбачених частинами першою і другою статті 69 ГПК строків вирішення спору можливе лише у виняткових випадках за клопотанням сторони і не більше як на п'ятнадцять днів (частина третя цієї статті ГПК); якщо таке продовження здійснюється два і більше разів, сукупна його тривалість також не може перевищувати п'ятнадцяти днів. Чи є той чи інший випадок винятковим, вирішує суд з урахуванням конкретних обставин даної справи, в тому числі її складності, кількості учасників судового процесу, значного обсягу доказів, які підлягають збиранню та оцінці, тощо.

В заявленому клопотанні позивач просить суд продовжити строк розгляду спору в порядку ст. 69 ГПК України.

Проте, в наведеному клопотанні позивачем необґрунтовано причин неможливості вирішення спору в установлений ст. 69 ГПК України строк, винятковість обставин, що зумовлюють неможливість вирішення цього спору у визначений законом строк.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що між сторонами ведуться переговори щодо врегулювання спору, проте представники відповідача не підтвердили зазначених позивачем обставин та заперечували проти продовження строку вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про продовження строку розгляду справи на 15 днів, як безпідставному та необґрунтованому.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідача, суд встановив наступне.

08.12.2010 між Публічним акціонерним товариством "Мегабанк" (надалі - Кредитодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Позичальник, 3-я особа) був укладений кредитний договір №22в/2010 (надалі - Кредитний договір).

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору Кредитодавець надає грошові кошти (відкриває невідновлювану кредитну лінію) (надалі - кредит) Позичальнику в розмірі 700000,00 доларів США (сімсот тисяч доларів США 00 центів) з конвертуванням кредитних коштів в національну валюту на строк з 08.12.2010 року до 07.12.2015 року, на інвестування у будівництво готелю у м. Євпаторія, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити 11% (одинадцять процентів) річних, на умовах, передбачених Договором.

До вищенаведеного Кредитного договору між відповідачем та 3-ю особою, було укладено в період з 14.12.2010 по 28.03.2016 ряд додаткових угод №№1-51 про внесення змін до даного Кредитного договору.

19.01.2015 для забезпечення виконання ФОП ОСОБА_1 зобов'язань за Кредитним договором між позивачем (надалі - Іпотекодавець) та відповідачем (надалі - Іпотекодержатель) був укладений Іпотечний договір № 22в/2010-з-5, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 19.01.2015 та зареєстрований у реєстрі за №114.

Від імені позивача договір підписано директором Биковим П.В. та від імені відповідача першим заступником голови правління Яценко О.О., а також договір скріплено печатками сторін.

У п.1.1. Іпотечного договору сторони домовились, що договір забезпечує виконання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), іменованим надалі "Боржник", зобов'язання за кредитним договором № 22в/2010 від 08 грудня 2010 року та за будь-якими додатковими угодами до нього (надалі - основне зобов'язання), укладеним між Іпотекодержателем та Боржником, згідно з умовами якого Іпотекодержателем було надано Боржнику кредит у розмірі (сумі):

- 1025000,00 доларів США (один мільйон двадцять п'ять тисяч доларів США 00 центів), строком з 08 грудня 2010 року до 07 грудня 2015 року, зі сплатою 11,15% (одинадцять цілих п'ятнадцять сотих процентів) річних;

- 3426598,83 дол., США (три мільйони чотириста двадцять шість тисяч п'ятсот дев'яносто вісім доларів США 83 центи), строком з 14 червня 2012 року до 07 грудня 2015 року, зі сплатою 11,5% (одинадцять цілих п'ять десятих проценти) річних;

- 3585974,96 грн. (три мільйони п'ятсот вісімдесят п'ять тисяч дев'ятсот сімдесят чотири гривні 96 копійок), строком з 24 квітня 2013 року до 07 грудня 2015 року, зі сплатою 22% (двадцять два проценти) річних.

Також, у п.1.1. Іпотечного договору сторони визнали, що Іпотекодавець ознайомлений з умовами основного зобов'язання та отримав копію договору, на підставі якого виникло основне зобов'язання.

Отже, твердження позивача стосовно того, що він не був ознайомлений з умовами основного зобов'язання та не отримав копію договору, на підставі якого виникло основне зобов'язання є безпідставним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Крім того, у п.1.1. Іпотечного договору сторони погодили, що Договором забезпечується обтяження будь-якого збільшення основного зобов'язання та процентів за ним.

Таким чином, сторони погодили можливість збільшення основного зобов'язання та процентів за ним в майбутньому.

Згідно з п.1.2. Іпотечного договору предметом іпотеки є нежитлові приміщення підвалу № 61-1, 61-2, 61-3, 61-3а, Іа, ІІ загальною площею 75,5 кв.м в житловому будинку літ. "А-5", реєстраційний номер НОМЕР_2 (надалі - предмет іпотеки), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями.

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер НОМЕР_4, виданим Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області 26.12.2014 року. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим державним реєстратором прав на нерухоме майно, ОСОБА_8, Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області 26.12.2014 року, індексний номер витягу НОМЕР_3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2.

Відповідно до п.1.3. Іпотечного договору сторони домовились, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, комісійної винагороди, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, а також відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, відшкодування витрат щодо утримання і збереження предмета іпотеки, відшкодування витрат щодо страхування предмета іпотеки, відшкодування збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

У п.1.4. Іпотечного договору сторони також домовились, що вартість предмета іпотеки становить 945 986,00 грн. (дев'ятсот сорок п'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят шість гривень 00 копійок).

Відповідно до п.8.1. Іпотечного договору Договір укладений у трьох примірниках і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення. У кожній із Сторін знаходиться по одному примірнику Договору і один примірник Договору знаходиться у справах нотаріуса.

Згідно з п.8.2. Іпотечного договору Договір закінчує свою дію з припиненням основного зобов'язання.

Іпотечний договір містить також третейське застереження.

Так, у п.9.1. Іпотечного договору сторони домовились, що всі спори, що виникають за цим Договором між Сторонами, підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України на момент підписання цього Договору, розглядаються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації "Слобожанська Перспектива" (далі - Третейський суд) у відповідності з його Регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватись одноособово. Сторони доручають Голові Третейського суду призначити третейського суддю зі списку суддів Третейського суду.

Крім того, у п.9.1. Іпотечного договору сторони також визнали, що ознайомлені з Регламентом Третейського суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема посилається на те, що відповідач на момент укладання оспорюваного договору ввів позивача в оману щодо обставин, які мають для позивача істотне значення та усвідомлення яких перешкодило б укладенню позивачем цього договору, а тому позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання даного договору недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України. Також, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання даного договору недійсним на підставі ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", оскільки договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", а саме не містить істотної умови про зміст та розмір основного зобов'язання. Крім того, позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсною третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п.9.1. іпотечного договору, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про третейські суди", зокрема не містить відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату її укладення, позивач не був ознайомлений з регламентом постійно діючого третейського суду, який зазначений у п.9.1. договору, а такий регламент не був доданий до іпотечного договору у якості невід'ємної частини третейської угоди, до того ж посилається на те, що відповідно до вимог п.7 ч.1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" до підвідомчості третейських судів не належить розгляд справ, які виникають з цивільних або господарських правовідносин щодо нерухомого майна, а також вважає, що спори, які можуть виникнути у сторін за вказаним договором мають публічно-правове значення, а тому не належать до компетенції третейських судів, у зв'язку з чим наявні правові підстави для визнання недійсним п.9.1. іпотечного договору.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотечні правовідносини регулюються спеціальним Законом України "Про іпотеку".

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

За частиною другою статті 7 цього ж Закону України "Про іпотеку", в разі якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Крім того, ст. 573 Цивільного кодексу України визначено, що заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Отже, чинним законодавством встановлено, що іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобов'язання та вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача, щодо неможливості забезпечення майбутнього зобов'язання.

Пунктом 2 частини першої статті 18 Закону України "Про іпотеку" визначено істотні умови, які повинен містити договір іпотеки, якими є, зокрема, зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Як вищевстановлено судом, спірний Іпотечний договір містить посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання - п.1.1. Іпотечного договору.

Отже, доводи позивача стосовно того, що договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", а саме не містить істотної умови про зміст та розмір основного зобов'язання є безпідставним.

Також, суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що нормами чинного законодавства не передбачено заборони укладення іпотечного договору у забезпечення виконання зобов'язань, за якими наявне порушення. Крім того, відсутність згоди іпотекодавця на внесення змін до кредитного договору та збільшення розміру основного зобов'язання не впливає на дійсність іпотечного договору, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Отже, нормами чинного законодавства не передбачена вимога на отримання згоди іпотекодавця або його попередження про внесення змін до кредитного договору.

Також, судом встановлено, що однією з підстав для визнання спірного Іпотечного договору недійсним, позивач зазначає про те, що договір укладено під впливом обману, а саме відповідач на момент укладання оспорюваного договору ввів позивача в оману щодо обставин, які мають для позивача істотне значення та усвідомлення яких перешкодило б укладенню позивачем цього договору, зокрема позивач не був ознайомлений з умовами основного зобов'язання та не отримав копію договору, на підставі якого виникло основне зобов'язання.

Проте, суд зазначає, що дане твердження не відповідає дійсним обставинам справи, адже у п.1.1. спірного договору, який підписаний обома сторонами, а з боку позивача - директором Биковим П.В., зазначено, що Іпотекодавець ознайомлений з умовами основного зобов'язання та отримав копію договору, на підставі якого виникло основне зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З аналізу ст. 230 ЦК України вбачається, що правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалась неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

У п.3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 господарським судам роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, у силу вказаної статті правомірність правочину презюмується. Тому, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Втім, позивачем не доведено належними та допустими доказами факту введення відповідачем в оману позивача під час укладання спірного договору та умислу в діях відповідача.

Наявність порушення 3-ю особою основного зобов'язання та неповідомлення про ці обставини відповідачем позивача під час укладання спірного Іпотечного договору не свідчить про введення відповідачем позивача в оману.

Жодна норма чинного законодавства не передбачає заборони укладення Іпотечного договору у забезпечення виконання зобов'язань, за яким наявне порушення.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" господарським судам роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як свідчать матеріали справи, вимоги, які передбаченні ст. 203 Цивільного кодексу України, виконані сторонами при укладенні Іпотечного договору в повному обсязі.

Посилання позивача на відсутність згоди Іпотекодавця на внесення змін до Кредитного договору та вплив збільшення розміру основного зобов'язання на недійсність Іпотечного договору також суперечить нормам діючого законодавства.

Як вищезазначено відповідно до ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Тобто, як на момент укладення договору так і на момент звернення відповідача з вимогами про звернення стягнення на іпотечне майно відповідальність іпотекодавця обмежена вартістю переданого в іпотеку майна, і не змінюється у разі зміни стану заборгованості за Кредитним договором.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про іпотеку" основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Виходячи зі змісту вказаної норми та п. 1.1. Іпотечного договору основним зобов'язанням є зобов'язання за Кредитним договором та додатковими угодами до нього і при його збільшенні жодних трансформацій в інше зобов'язання не відбувається, тобто іншими словами, воно як було зобов'язанням за Кредитним договором, так ним і залишається.

Також, суд звертає увагу, що жодною нормою чинного законодавства України не передбачена вимога отримання згоди Іпотекодавця або його попередження про внесення змін до Кредитного договору.

Щодо доводів позивача щодо недійсності Третейського застереження, викладеного в Іпотечному договорі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" (надалі - Закон) цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 5 Закону юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Статтею 12 Закону визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Як вищевстановлено судом, відповідно до розділу 9 п. 9.1. Іпотечного договору передбачене третейське застереження, відповідно до якого: "Сторони домовились, що всі спори, що виникають за цим Договором між Сторонами, підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України на момент підписання цього Договору, розглядаються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації "Слобожанська Перспектива" (далі - Третейський суд) у відповідності з його Регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватися одноособово. Сторони доручають Голові Третейського суду призначити третейського суддю зі списку суддів Третейського суду. Сторони ознайомленні з Регламентом Третейського суду".

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

Тобто, підписавши Іпотечний договір із третейським застереженням, сторони погодили, що спори, що виникають за цим Договором між Сторонами, підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України на момент підписання цього Договору розглядаються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації "Слобожанська Перспектива" у відповідності з його Регламентом.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; справ, пов'язаних з державною таємницею; справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; справ у спорах, що виникають з трудових відносин; справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств; інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень; справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Спори, які можуть виникнути між сторонами Іпотечного договору, що підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України, як то стягнення суми штрафу за Іпотечним договором та ін., не входять до вичерпного переліку спорів, які не можуть розглядатися третейськими судами відповідно до ст. 6 Закону України "Про третейські суди".

Крім того, третейська угода між позивачем і відповідачем укладена в письмовій формі - у вигляді третейського застереження в Іпотечному договорі, підписана сторонам, містить відомості про їх найменування та місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди, вона повністю відповідає вимогам Закону України "Про третейські суди".

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Окрім того, не відповідає дійсності та спростовується укладеним Іпотечним договором твердження позивача, щодо його не ознайомлення з Регламентом Третейського суду, оскільки відповідно до третейського застереження, викладеного в Іпотечному договорі сторони ознайомлені з Регламентом Третейського суду, а своїм підписом на Іпотечному договорі та скріпленням його печаткою Позивач також підтвердив, що він з ним ознайомлений.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору в сумі 1378,00 грн. покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 11, 18 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 1, 5, 6, 12 Закону України "Про третейські суди", ст.ст. 179, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 5, 6, 11, 203, 204, 209, 215, 525, 526, 573, 626, 627, 628, 629, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 69, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повне рішення складено 19.12.2016 р.

Суддя І.О. Чистякова