КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа№ 910/973/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 22.12.2016 року по справі №910/973/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016р.

у справі №910/973/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до відповідача Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва

про стягнення заборгованості у сумі 207 917,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 207 917,32 грн., а саме 141 548,30 грн. за спожиту теплову енергію, пені у сумі 22 239,09 грн., 3% річних у сумі 3 403,15 грн. та інфляційних втрат у сумі 40 726,78 грн. за спірний період з 01.11.2014 по 01.04.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №620354 від 01.11.2000 в частині своєчасної оплати за поставлену теплову енергію у гарячій воді, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані відповідачу пеня, відсотки та інфляційні втрати у зазначених вище розмірах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 №910/973/16 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства по утриманню житлового господарська Дніпровського району м. Києва на користь ПАТ "Київенерго" 141 548,30 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 21 514,60 грн. пені, 3 208,09 грн. відсотків річних, 40 726,78 грн. інфляційних нарахувань.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 №910/973/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження відповідач наголошує на тому, що вимоги про стягнення вищевказаної заборгованості є необґрунтованими, безпідставними, посилаючись при цьому на те, що підприємство відповідача на період з 01.11.2014 по 01.04.2015 не було, ані балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, ані виконавцем послуг з постачання теплової енергії та позбавлено на законодавчому рівні здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у зв'язку з набранням чинності з 26.04.2014 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», тому відповідно у відповідача відсутній обов'язок оплачувати вказані послуги на користь позивача.

Позивач у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 №910/973/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2000 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (енергопостачальна організація за договором, позивач у справі) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (абонент за договором, відповідач у справі) було укладено Договір № 620354 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - Договір), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим Договором (п.1.1 Договору).

Розділами 2 - 6 Договору сторони узгодили зобов'язання та права сторін, допуск в експлуатацію систем теплоспоживання абонента, облік теплової енергії, відповідальність сторін, тощо.

Відповідно до п. 2.2.1 п. 2.2. Договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з Додатком №1 до цього Договору.

Згідно розділу 5 Договору облік споживання абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом. Межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін вказана у Додатку №6 до Договору та не може бути змінена в односторонньому порядку.

Окрім того сторонами узгоджені та підписані додатки №№ 1 - 9 до Договору, які є його невід'ємною частиною, зокрема, тарифи на теплову енергію (додаток № 3), порядок розрахунків за теплову енергію (додаток № 4).

В обґрунтуваннях позову ПАТ «Київенерго» стверджував про те, що відповідач свої зобов'язання за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №620354 від 01.11.2000 в частині своєчасної оплати за поставлену теплову енергію у гарячій воді не виконав, що й спричинило спір. Відтак, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 207 917,32 грн., а саме 141 548,30 грн. за спожиту теплову енергію, пені у сумі 22 239,09 грн., 3% річних у сумі 3 403,15 грн. та інфляційних втрат у сумі 40 726,78 грн. за спірний борговий період з 01.11.2014 по 01.04.2015. (нежитловий будинок за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 15/1 (№ особового рахунку 620354).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що матеріалами справи доведено неналежне виконання відповідачем умов договору на постачання теплової енергії у гарячій воді в частині оплати за надані послуги, внаслідок чого у останнього утворився борг.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, вважає правові висновки суду першої інстанції обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України "Про теплопостачання" від 02.06.2005, "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007р., нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

При виконанні умов договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язались керуватися тарифами, затвердженими Київської міської держадміністрацією, Положенням про Держенергоспоживнагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативними актами з питань користування та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України (п. 2.1 Договору).

Частиною 4 статті 19 та статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, своєчасне укладення якого з теплопостачальною організацією є основним обов'язком споживача теплової енергії.

Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначені Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (далі - Правила), відповідно до п. 3 яких споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

При цьому, пунктом 4 Правил визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва.

Відповідно до. п. 2.2.1 п. 2.2. Договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з Додатком №1 до цього Договору.

Згідно розділу 5 Договору облік споживання абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом. Межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін вказана у Додатку №6 до Договору та не може бути змінена в односторонньому порядку.

Відповідно до Додатку № 8 до Договору (Довідка по будинках (спорудах) Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва), копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що опалення і гаряче водопостачання будинку за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 15/1 (№ особового рахунку 620354) здійснюється від теплових мереж Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

У відповідності до п. 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на: проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами, міжопалювальний період для систем опалення, ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили.

Пунктом 29 Правил передбачено, що теплова енергія постачається безперервно, якщо договором не передбачено інше.

Так, відповідно до п. 23 Правил розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 Додатку №4 до Договору передбачено, що розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно у грошовій формі.

Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує Енергопостачальній організації вартість, заявленої у договорі кількості теплової енергії за розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна, згідно Закону України "Про заставу", як засіб гарантії сплати споживаємої теплової енергії (п.2 Додатку №4 до Договору).

Відповідно до п. 4 Додатку №4 до Договору абонентам, що не мають приладів обліку кількість фактично спожитої теплової енергії визначається згідно з договірних навантажень з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел "Енергопостачальної організації", та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання "Абонента" в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою "Абонентом" теплової енергії сплачується ним самостійно, не пізніше 15 числа слідуючого за розрахунковим.

Згідно п. 5 Додатку №4 абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі теплозбуту № 6 за адресою: вул. Меліоративна, 11, розрахункова група, табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов вищезазначеного договору та додатків до нього за спірний період з 01.11.2014 по 01.04.2015 позивачем здійснено постачання відповідачу теплової енергії на загальну суму 251 543,43 грн., обсяг якої підтверджується наданими позивачем копіями облікових карток по Договору №620354 за відповідні періоди, а саме: за листопад 2014 р. нараховано 35029,75 грн.; за грудень 2014 р. - 74965,38; за січень 2015 р. - 50679,94 грн.; за лютий 2015 р. - 44684,87 грн., за березень 2015 р. - 46143,60 грн.; за квітень 2015 р. - 39,89 грн. відповідно.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з постачання теплової енергії, обумовлені договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито теплову енергію без будь - яких зауважень.

При цьому, враховуючи положення п. 5 Додатку № 4 до Договору щодо визначеного сторонами порядку отримання табуляграм фактичного споживання теплової енергії за попередній період, а саме абонентом табуляграми отримуються самостійно в районному відділі теплозбуту № 6 за адресою: вул. Меліоративна, буд. 11, розрахункова група, можливість посилання на відсутність (неодержання) вказаних документів як на підставу невиконання зобов'язань зі своєчасної та повної оплати теплової енергії, в обсязі, який фактично був спожитий у спірний період, у відповідача відсутня.

Так, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, абонентом було оплачено поставлену в зазначений період теплову енергію тільки частково в грудні 2014 в розмірі 852,50 грн. та у січні 2015 в розмірі 78 274,05 грн., отже, залишок неоплаченої споживачем теплової енергії в гарячій воді, поставленої за договором позивачем, враховуючи наявне станом на 01.11.14 р. від'ємне сальдо в сумі 33 268,58 грн. та коригування оплати на суму 2400,00 грн., становить 141 548,30 грн.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов'язання щодо оплати у встановлений термін спожитого обсягу теплової енергії в сумі 141 548,30 грн., відповідач не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію в зазначеному вище розмірі, яку позивач просив стягнути у позові.

26.04.2014 Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" внесено зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Пунктом 3 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" ст. 19 після частини третьої доповнено двома новими частинами такого змісту:

"п. 4. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

п. 5. Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення."

Тобто, враховуючи внесені зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме ч. 4 ст. 19, виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для усіх форм власності є ПАТ "Київенерго".

Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зазначено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Зважаючи на вищевикладене слід відзначити, що, враховуючи приписи ч. 6 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", внесені зміни 26.04.2014 до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", а саме визнання ПАТ "Київенерго" виконавцем послуг, ніяким чином не позбавить балансоутримувача (управителя) будинку, в даному випадку відповідача, бути споживачем або виконавцем послуг.

Аналогічного висновку дійшов і Вищий господарський суд України у постанові від 16.12.2015 у справі №910/14306/15, від 02.11.2016 №910/781/16 наголосивши на тому, що оскільки стороною договору, на яку покладено обов'язок по оплаті вартості спожитої теплової енергії, є відповідач, то і спірна заборгованість за договором є заборгованістю саме відповідача перед позивачем. До того ж, припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати наданих послуг.

Заперечуючи проти задоволення позову, так і у доводах апеляційного оскарження, відповідач посилався на те, що згідно з розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2013 №335, з 02.09.2013 весь житловий та нежитловий фонд передано на праві господарського відання до КП "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", у зв'язку з чим відповідач не є балансоутримувачем нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 15/1.

Разом з тим, відповідно до п. 9.4 укладеного між сторонами договору, жодна із сторін не має право передавати свої права та обов'язки за даним договором третій стороні, без письмової згоди іншої сторони. При наявності такої необхідності, договір необхідно переоформити на ного суб'єкта договору.

За умовами п. 9.3 договору у випадках передачі абонентом об'єкту іншій організації, "Енергопостачальна організація" повинна бути повідомлена в 3-денний термін відповідним двостороннім листом здаючого та приймаючого об'єкту. У цьому разі договір буде припинений тільки при повній сплаті абонентом заборгованості за спожиту теплову енергію.

Крім того, 23.07.2015 Київською міською радою прийнято рішення №823/1687, відповідно до якого вирішено припинити Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" шляхом приєднання його до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, та встановлено, що останнє є правонаступником усіх прав, обов'язків та майна припиненого Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва".

При цьому слід відзначити, що вказане прийняття змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 26.04.2014 року не передбачає автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово - комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону. Даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Окрім того, зазначені зміни до закону не встановлюють строків, порядку оформлення відносин суб'єктів, які здійснюють діяльність у сфері комунальних послуг.

Також, оскільки стороною спірного договору, на яку покладено обов'язок по оплаті вартості спожитої теплової енергії, є відповідач, то і заборгованість за договором є заборгованістю саме відповідача перед позивачем. До того ж припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати наданих послуг, приймаючи до уваги також підтвердження факту надання таких послуг матеріалами справи.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на відсутність заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем теплової енергії за спірний період з боку відповідача. Як вбачається із матеріалів справи, доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів постачання теплової енергії у гарячій воді, доказів опротестування даних, зазначених в облікових картках (табуляграмах) за період з 01.11.2014р. по 01.04.2015р. до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ "Київобленерго" умов договору з боку відповідача відсутні.

Серед іншого, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на таке.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як передбачено пунктом 8.1 договору, що цей договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.2000 року.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

За умовами п. п. 8.2, 8.3 договору він припиняє свою дію в випадках: закінчення строку на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення Арбітражним судом; передбачених п. 6.4.1 договору; ліквідації сторін.

Припинення дії договору не звільняє абонента від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії.

Разом з тим слід зазначити, що листом №029/53/1/10292 від 28.08.2015р. ПАТ "Київенерго" у відповідь на звернення відповідача №47-1585 надало згоду на припинення дії Договору з 01.09.2015 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

17.08.2015 було порушено провадження у справі № 910/20887/15 за позовом КП УЖГ Дніпровського району м. Києва про розірвання спірного Договору № 620354 від 01.11.00р., укладеного між ПАТ "Київенерго" та КП УЖГ Дніпровського району м. Києва, за результатами розгляду якого ухвалою суду від 28.10.15р. провадження у справі було припинено на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору, оскільки господарським судом на підставі листа ПАТ "Київенерго" № 029/53/1/10292 від 28.08.2015р. було встановлено факт розірвання договору за згодою сторін з 01.09.2015.

Окрім того, як зазначено в ухвалі Господарського суду м. Києва від 28.10.2015 у справі № 910/20887/15, факт розірвання договору сторонами не заперечувався.

Також, факт розірвання сторонами договору з 01.09.2015 згідно листа № 029/53/1/10292 від 28.08.2015р. не заперечувався сторонами і під час апеляційного перегляду даної справи.

Таким чином, оскільки факти, встановлені ухвалою господарського суду по справі №910/20887/15 від 28.10.2015 р., яка набрала законної сили та сторонами не оскаржувалась, не підлягають доказуванню та можуть бути спростовані не інакше як шляхом скасування відповідного судового рішення (ухвали), нарахування оплати за спожиту відповідачем теплову енергію у гарячій воді за період 01.11.2014 р. - 01.04.2015р., здійснені позивачем в період дії спірного договору.

Зважаючи на вищевикладене, та враховуючи, що матеріалами справи підтверджується, що позивачем вірно та правомірно здійснено нарахування суми грошових коштів за спожиту теплову енергію за спірний період з 01.11.2014 по 01.04.2015, колегія суддів вважає позовні вимоги про стягнення боргу за спожиту теплову енергію у розмірі 141 548,30 грн. з відповідача, є правомірними та обґрунтованими, рішення суду першої інстанції в цій частині є правильним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені у сумі 22 239,09 грн., 3% річних у сумі 3 403,15 грн. та інфляційних втрат у сумі 40 726,78 грн. колегія суддів відзначає наступне.

У відповідності до визначення ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7 додатку № 4 до Договору сторони визначили відповідальність абонента за порушення умов Договору, зокрема, абоненту на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожен день до моменту його повного погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки встановлений сторонами в Договорі розмір пені перевищує її граничний розмір, встановлений ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", нарахування пені обмежено позивачем подвійною обліковою ставкою НБУ.

Згідно пунктом 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 1.9. Постанови №14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати спожитої теплової енергії у строк, визначений умовами договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 22 239,09 грн. за період з 16.12.2014 р. по 30.11.2015 р., 3 % річних в сумі 3 403,15 грн. за період з 16.12.2014 р. по 30.11.2015 р. та інфляційні втрати в сумі 40726,78 грн. за період 16.12.2014 р. по 0.11.2015 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок здійснений позивачем, погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення похідних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 21 514,60 грн. пені, 3 208,09 грн. відсотків річних, 40 726,78 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 №910/973/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/973/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна