ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2016 р. Справа № 922/2172/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Пушай В.І.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 07.01.2016)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність №512 від 24.11.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків (вх. №2921 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2016 по справі №922/2172/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Х", м. Харків

до Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків

про стягнення 202748,43 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Енерго Х", м. Харків звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 02.09.2016, стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків 202748,43 грн., з яких: 139414,42 грн. - основна заборгованість та 63334,01 грн. - пеня. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.09.2016 по справі № 922/2172/16 (суддя Шарко Л.В.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзв'язок" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Х" 139414,42 грн. заборгованості за договором № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09 квітня 2014 року; пеню в сумі 63334,01 грн. та 3041,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач із даним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2016 по справі № 922/2172/16 скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач просить постановити ухвалу про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню та до розгляду справи зупинити стягнення за наказом, а також витребувати наказ господарського суду Харківської області № 922/2172/16, виданий 30.09.2016. Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач послався на те, що судом першої інстанції належним чином не зясовано повноваження представника Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків ОСОБА_3 на представництво інтересів відповідача у суді при розгляді даної справи, а також не враховано, що в провадженні суду вже є справа № 922/1289/16 зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Х", м. Харків заборгованості за договором купівлі-продажу електроенергії № 456 від 09.04.2014. Крім того, відповідач зазначив, що судом не було залучено до участі у справі в якості третьої особи Приватне акціонерне товариство "ЛІЗІНГОВА КОМПАНІЯ "СПРИЯННЯ", чим порушено права останнього. Необхідність залучення до участі третьої особи у справі відповідач вмотивовує тим, що 07.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО-X" та Приватним акціонерним товариством "ЛІЗІНГОВА КОМПАНІЯ "СПРИЯННЯ" було укладено договір № 102/П відступлення права вимоги виконання зобовязань до Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" за Договором № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09.04.2014.

Також, скаржник послався на те, що суд першої інстанції розглядаючи дану справу по суті не дослідив взаємовідносини сторін договору, а саме: яким чином сторони узгоджували об'єм електричної енергії, яка була поставлена протягом усього періоду дії договору, чи проводилися звірки взаєморозрахунків, чому саме у сторін виникла розбіжність у визначенні суми основного боргу. Так, за інформацією відповідача, відповідно до сформованого за даними бухгалтерського обліку Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" акту взаєморозрахунків за період з 01.01.2016 по 26.10.2016, сума основного боргу склала 135042,72 грн., а не 139414,42 грн. Однак місцевий господарський суд у своєму рішенні послався лише на дані позивача, що зазначені в акті здачі-приймання робіт у квітні 2016 року, згідно яких скаржником було куплено електричної енергії на суму 430861,42 грн., а сплачено на 291447,00 грн. Проте ці обставини скаржник вважає такими, що не підтверджуються відповідними доказами.

Водночас, в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції: не з'ясував розмір основного боргу за договором купівлі - продажу електроенергії №456 від 09.04.2014; не перевірив правомірність нарахування штрафних санкцій; не витребував належних доказів взаємовідносин сторін Договору на момент порушення справи; в порушення норм процесуального права 05.09.2016 прийняв ухвалу, якою задовольнив заяву позивача про збільшення позовних вимог, внаслідок чого сума позовних вимог становить 202748,43 грн. за рахунок збільшення суми неустойки до 63334,01 грн.; безпідставно продовжив строк розгляду справи до 20.09.2016; вирішив справу з неправильним застосуванням та порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказані обставини, на думку скаржника призвели до прийняття судом першої інстанції у даній справі необґрунтованого та незаконного рішення, яке за вказаних обставин підлягає скасуванню.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 02.11.2016 з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права відповідача на захист, а також враховуючи те, що судові витрати не повинні бути перешкодою для доступу до суду, задля фактичної реалізації права учасників процесу на апеляційне оскарження судових рішень, колегією суддів було прийнято апеляційну скаргу відповідача до провадження та призначено до розгляду на 06 грудня 2016 р. о 10:30 год.

05.12.2016 відповідачем надано суду додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги (вх. № 12244 від 05.12.2016), відповідно до яких ПАТ "Трансзвязок" зазначає, що спір між ТОВ "Енерго X" та ПАТ "Завод "Трансзв'язок" про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу електроенергії №456 від 09.04.2014 був предметом розгляду господарського суду Харківської області у справі 922/1289/16. В процесі цього розгляду, судом були з'ясовані преюдиціальні обставини, встановлені судовим рішенням від 07.06.2016, а саме суд дійшов висновку, що заборгованість за отриману електричну енергію за договором №456 купівлі - продажу електроенергії від 09.04.2014 становить 291446,86 грн., в решті позовних вимог судом було відмовлено, як безпідставно заявлених та необґрунтованих. Дане рішення суду вступило в законну силу. Крім того, відповідачем - ПАТ "Завод "Трансзв'язок" дане судове рішення було виконане і на розрахунковий рахунок ТОВ "Енерго X" було перераховано суму у розмірі 295818,56 грн. згідно платіжних доручень від 09.08.2016 за №470 на суму 50000,00 грн. та від 10.08.2016 №471 на суму 245818,56 грн. Водночас, у липні 2016 року ТОВ "Енерго X" знов звертається до господарського суду Харківської області про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу електроенергії №456 від 09.04.2014, що укладений між ним та ПАТ "Завод "Трансзв'язок" та, вказує у своїй позовній заяві про наявність заборгованості за спожиту у квітні 2016 року у розмірі 139414,42 грн. Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що після спливу двох місяців з початку розгляду даної справи №922/2172/16, позивач збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача 63334,01 грн. пені за іншими обставинами, непов'язаними з розглядом цієї справи, тобто фактично змінив предмет та підставу своїх позовних вимог після початку розгляду справи по суті. За таких обставин, скаржник вважає, що суд першої інстанції не дослідив повністю усі обставини справи та порушив норми процесуального права, що є підставою для його скасування. На підтвердження обставин, що викладені у даних поясненнях відповідача надав копії платіжних доручень від 09.08.2016 за №470, від 10.08.2016 №471 та копію акту від 30.04.2016.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12305 від 06.12.2016), в якому проти доводів скаржника категорично заперечує, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Натомість висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 139414,42 грн. на думку позивача є правомірним та зробленим з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності. Також позивач зазначив, що у господарській справі № 922/1289/16 вирішувався спір про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію включно до 31.03.2016 року, а вимога про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію у квітні 2016 року і вимога про стягнення пені за будь-які періоди не входила до предмету позову у справі № 922/1289/16. Таким чином, вимога про стягнення боргу за поставлену електричну енергію у квітні 2016 року та пені за усі попередні періоди її постачання до подачі даного позову у справі № 922/2172/16 судом не розглядалася. Нарахування пені обумовлено умовами п. 3.3 Договору № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09.04.2014, відповідає вимогам закону, а тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення пені є законним та обґрунтованим. Позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін з підстав та обставин, що викладені у даному відзиві.

Ухвалою суду від 06.12.2016 розгляд справи відкладено на 20 грудня 2016 р. о 9:30 год. Зобов'язано відповідача надати суду апеляційної інстанції докази надходження, зарахування та сплати судового збору в сумі 3345,35 грн. за належними реквізитами для сплати судового збору за подачу даної апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду.

На виконання вимог даної ухвали суду відповідачем надано платіжне доручення № 762 від 07.12.2016, яким підтверджується сплата судового збору в сумі 3345,35 грн. за належними реквізитами для сплати судового збору за подачу даної апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, заслухавши уповноважених представників позивача та відповідача, які підтримали свої правові позиції у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків (вх. №2921 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2016 по справі №922/2172/16 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 09.04.2014 між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерго Х" , м. Харків (Постачальник) та відповідачем - Приватним акціонерним товариством "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків (Споживач) було укладено договір № 456 купівлі-продажу електроенергії, відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобовязався здійснювати продаж Споживачеві електричної енергії в межах встановленої (дозволеною) потужності в необхідному обсязі (далі - Договір).

Також, сторони погодили, що Постачальник зобов'язується забезпечити споживача електроенергією, що належить постачальникові. Право власності на електроенергію переходить до споживача на межі балансової приналежності споживача. Електроенергія, що поставляється, відповідає вимогам до якості електроенергії в електромережах загального призначення. Поставляти електроенергію споживачеві по мережах АК "Харківобленерго" в період дії цього договору відповідно до місячних заявок (додаткова угода № 1) (пункти 2.2, 2.2.1, 2.2.2 Договору).

Споживач, в свою чергу, взяв на себе зобов'язання щомісячно, не пізніше за 10-е число місяця, передуючого місяцю постачання, представляти постачальникові заявку на необхідний об'єм електроенергії. Робити плату за електроенергію згідно додаткової угоди № 2 до цього договору. Споживач здійснює оплату електроенергії шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в порядку, обумовленому в додатковій угоді № 2 до цього Договору (пункти 2.3, 2.3.1, 2.3.4, 3.1 Договору).

Згідно пунктів 6.1, 6.2 Договору (пункт 6.1 в редакції додаткової угоди від 01 грудня 2015 року), Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 року. Якщо не менше, чим за один місяць до закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не виявить ініціативи по його розірванню, договір вважається автоматично продовженим до 31 грудня наступного року.

На виконання умов спірного договору сторонами складено та підписано додаткові угоди до нього, зокрема, додаткову угоду № 2 від 09 квітня 2014 року, відповідно до якої споживач сплачує 100% об'єму електроенергії до 30 числа місяця наступного за місяцем постачання.

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, вх. № 28763 від 02.09.2016, яка прийнята судом до розгляду ухвалою від 05.09.2016; том 1 аркуші справи 31-33) про стягнення з відповідача суми заборгованості за Договором № 456 від 09 квітня 2014 року у розмірі 139414,42 грн., яка складається з вартості переданої і неоплаченої електричної енергії за квітень 2016 року, а також суми пені в розмірі у розмірі 63334,01 грн., нарахованої позивачем на підставі пункту 3.3. Договору, що виникла внаслідок порушення відповідачем строків виконання грошового зобов'язання станом на 02.09.2016. На підтвердження суми заявленої до стягнення пені позивач надав відповідний розрахунок (том 1 аркуш справи 34).

Господарським судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем у квітні 2016 року передано, а відповідачем отримано електричну енергію на загальну суму 139414,42 грн., про що свідчить доданий до позову акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 квітня 2016 року по договору № 456 від 09 квітня 2014 року (том 1 аркуш справи 15), який підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств.

Як визначено частиною першою статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 530 Цивільного кодексу України визначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, відповідач в порушення взятих на себе зобовязань оплату вартості електричної енергії, що отримана ним у квітні 2016 року по спірному Договору, не провів.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Цивільним кодексом України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

У пункті 3.3. Договору сторони обумовили, що у разі затримки терміну оплати, споживач, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, зобов`язується сплатити постачальникові суму боргу і пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Місцевим господарським судом також встановлено, що позивач обґрунтовано нарахував на суму заборгованості пеню у розмірі 63334,01 грн., розрахунок якої є вірним і відповідає вимогам діючого законодавства.

Приймаючи рішення у справі про задоволення позовних вимог господарський суд першої інстанції послався на те, що станом на момент розгляду справи відповідач не сплатив заборгованість у заявленому до стягнення розмірі та не надав суду жодних доказів, які б спростовували її розмір. При цьому, встановлений судом факт несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобовязання по сплаті вартості електричної енергії, отриманої за Договором, є підставою для застосування до відповідача передбаченої Договором відповідальності у вигляді пені.

Відповідно до приписів статей 4-5, 4-7, 43 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів, здійснивши повторний розгляд даної справи в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, повністю погоджується із даними висновками місцевого господарського суду про наявність в даному випадку правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вищезазначені висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильно встановлених обставинах справи в їх сукупності та ретельному дослідженні наданих сторонами документальних доказах. Господарським судом першої інстанції надано правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та належну правову оцінку обставин справи. Норми матеріального права застосовані судом першої інстанції вірно. Жодних порушень вимог процесуального закону судом першої інстанції під час вирішення даної справи колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач не довів суду апеляційної інстанції той факт, що у нього відсутнє зобовязання перед позивачем стосовно сплати вартості отриманої електричної енергії у квітні 2016 року по Договору № 456 від 09 квітня 2014 року в розмірі 139414,42 грн.

Втім, як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідач проти наявності боргу за отриману електричну енергію у квітні 2016 року по Договору не заперечує, проте звертає увагу суду апеляційної інстанції на існуючу розбіжність у визначенні суми основного боргу, що заявлена до стягнення.

Так, за даними бухгалтерського обліку відповідача сума основного боргу за спірний період становить 135042,72 грн., а не 139414,42 грн., як заявив позивач.

Проте, при дослідженні наявних у справі матеріалів, представлених сторонами суду апеляційної інстанції доказів та наданих позивачем пояснень щодо виникнення у відповідача розбіжностей у визначенні основного боргу, різниця яких становить 4371,70 грн., колегією суддів встановлено наступне.

Відповідачем до апеляційної скарги надано оригінал рішення господарського суду Харківської області від 07 червня 2016 року по справі № 922/1289/16, яким з Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзв'язок" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго X" заборгованість за договором № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09 квітня 2014 року в сумі 291446,86 грн., що виникла за березень 2016 року, а також стягнуто з відповідач на користь позивача у цій справі 4371,70 грн. судового збору.

Рішення господарського суду Харківської області від 07 червня 2016 року по справі № 922/1289/16 набрало законної сили та на його виконання судом 24.06.2016 видано наказ №922/1289/16. Загальна сума стягнення за судовим рішенням від 07.06.2016 року складає 295818,56 грн.

Постановою державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.08.2016 відкрито виконавче провадження №51841540 про примусове виконання наказу господарського суду Харківської області №922/1289/16 від 24.06.2016, а боржнику встановлено строк для добровільного виконання судового наказу № 922/1289/16 до 11.08.2016. У вказаній постанові зазначено, що у разі не сплати боргу у строк до 11.08.2016 заборгованість буде стягнута у примусовому порядку зі стягненням з відповідача виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій (том 1 аркуш справи 173).

Відповідачем у зазначений державним виконавцем строк для добровільного виконання судового наказу до 11.08.2016, було сплачено на користь позивача 50000,00 грн. згідно платіжного доручення № 470 від 09.08.2016 та 245818,56 грн. згідно платіжного доручення № 471 від 10.08.2016, про що свідчать наявні у справі копії виписок по рахунку позивача (том 1 аркуші справи 46-47). Всього за наказом №922/1289/16 відповідачем сплачено позивачу 295818,56 грн.

22.09.2016 Червонозаводським відділом державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на підставі пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №51841540 за наказом господарського суду Харківської області №922/1289/16 від 24.06.2016, у зв'язку зі сплатою заборгованості за виконавчим документом шляхом перерахування грошових коштів на рахунки стягувача (том 1 аркуш справи 174).

Як свідчать матеріали справи, перераховуючи позивачу кошти в сумі 50000,00 грн. та 245818,56 грн. на виконання рішення господарського суду Харківської області у справі №922/1289/16, відповідач у вищевказаних платіжних документах зазначив призначення платежу: "Оплата кредитної заборгованості за поставку електроенергії згідно Договору № 456 від 09.04.2014; згідно ВП №51841540".

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем погашено не лише основний борг з вартості отриманої електричної енергії, а й перераховано присуджений до стягнення судовий збір в розмірі 4371,70 грн.

Враховуючи те, що Договором купівлі-продажу електроенергії № 456 від 09.04.2014 не передбачено іншої черговості погашення вимог за грошовим зобовязанням, позивач, отримуючи вказані платежі, правомірно здійснив зарахування проведеної відповідачем оплати в сумі 291446,86 грн. в рахунок погашення боргу, а 4371,70 грн. - в рахунок присуджених до стягнення витрат по сплаті судового збору, повязаних із розглядом справи №922/1289/16.

З огляду на вищевикладене, доводи скаржника про зменшення суми невиконаного ним зобовязання по сплаті вартості отриманої електричної енергії у квітні 2016 року по спірному Договору на 4371,70 грн. є безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами.

Відтак, місцевий господарський суд на підставі правової оцінки зібраних у справі доказів належним чином з'ясував розмір основного боргу та дійшов правильного висновку у даній справі №922/2172/16 про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 139414,42 грн.

Крім того, колегія суддів вважає, що перевірка правомірності нарахування позивачем штрафних санкцій здійснена судом першої інстанції у повному обсязі.

Спірним Договором сторони визначили, що електрична енергія поставляється позивачем відповідно до місячних заявок відповідача (пункти 2.2.2., 2.3.1. Договору) і обсяг її споживання обліковується щомісячно (пункт 2.3.3. Договору). Оплата має здійснюватися щомісячно (пункт 2.3.4. Договору, пункт 3 Додаткової угоди № 2 до Договору).

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто, початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору.

Нарахування пені обумовлено умовами пунктом 3.3. Договору № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09.04.2014, яким сторони передбачили відповідальність Споживача (відповідача) у випадку затримки терміну оплати у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Розмір пені обраховано позивачем у відповідності до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, тобто за 6 місяців у межах позовної давності в один рік.

У відповідності до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Встановивши факт порушення відповідачем умов спірного Договору щодо своєчасного розрахунку за отриману електричну енергію, враховуючи положення пункту 3.3. Договору, вимоги частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, частини 2 статті 343 Господарського кодексу України, статей 253-255 Цивільного кодексу України, статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку пені за прострочення виконання грошового зобовязання, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 63334,01 грн. пені. Розрахунок пені перевірено судом апеляційної інстанції та встановлено, що він є арифметично вірним.

Відповідач жодними доказами не спростував обставини, які повідомлені позивачем як суду першої, так і апеляційної інстанції.

Аргументи заявника апеляційної скарги щодо наявності справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, оскільки предметом спору у № 922/1289/16 була вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Х" про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" заборгованості по Договору № 456 від 09.04.2014 за спожиту електричну енергію за період включно до 31.03.2016.

Натомість, вимога про стягнення заборгованості по спірному Договору за спожиту електричну енергію за період квітень 2016 року, а також стягнення пені за будь-які періоди до предмету позову у справі №922/1289/16 не входило, про що обґрунтовано зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що справа зі спору між тими ж сторонами, про стягнення боргу за поставлену електричну енергію у квітні 2016 року та пені за усі попередні періоди її постачання до подання позову у даній справі у судовому порядку до цього не розглядалася.

Відносно доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у звязку з незалученням до участі у справі в якості треті особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ "Лізингова компанія "СПРИЯННЯ", колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Спір у даній справі виник між сторонами Договору № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09.04.2014.

ПАТ "Лізингова компанія "СПРИЯННЯ" не є стороною вказаного договору, а відтак рішення у даній справи жодним чином не впливає на права останньої або обов'язки сторін у справі.

Як вбачається зі змісту доданого до апеляційної скарги договору № 102/П про відступлення права вимоги від 07.07.2014, його предметом є перехід права вимоги на погашення заборгованості, що виникла на підставі договору поставки електроенергії № 57/11-Е від 16.11.2001 (пункт 1.1.), але ж ніяк не договору № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09.04.2014.

У зв'язку з чим правових підстав для залучення до справи ПАТ "Лізингова компанія "СПРИЯННЯ" в якості третьої особи на стороні позивача чи відповідача не існує, й існувати не може.

Доводи скаржника щодо представництва інтересів Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" у суді першої інстанції неналежним представником, також є безпідставними.

Так, згідно з частини першої статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною 3 цієї статті визначено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У частинах другій та третій статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Статтею 246 Цивільного кодексу України визначено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Частинами першою, третьою статті 28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

Метою судового представництва є необхідність забезпечення реалізації процесуальних прав осіб, які беруть участь у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи юридичне супроводження даної справи у суді першої інстанції здійснював представник Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" ОСОБА_3.

У справі міститься оригінал довіреності №б/н від 20.11.2015 (том 1 аркуш справи 23), якою Приватне акціонерне товариство "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" уповноважило ОСОБА_3 бути представником довірителя, зокрема у господарських судах, зі всіма правами, наданим чинним законодавством представникові відповідача, у тому числі з правом підпису клопотань, засвідчення своїм підписом копій документів. Дана довіреність видана строком до 31.12.2016 включно. Довіреність №б/н від 20.11.2015 підписана директором Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" ОСОБА_4 та скріплена печаткою підприємства відповідача.

Також, у справі міститься оригінал довіреності №241 від 23.05.2016 (том 1 аркуш справи 57), якою Приватне акціонерне товариство "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" уповноважило ОСОБА_3 бути представником довірителя, зокрема у господарських судах, зі всіма правами, наданим чинним законодавством представникові відповідача, у тому числі з правом підпису клопотань, засвідчення своїм підписом копій документів. Дана довіреність видана строком до 31.12.2016 включно. Довіреність №241 від 23.05.2016 підписана В.о. Голови правління Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" ОСОБА_5 та скріплена печаткою підприємства відповідача.

Відповідачем не надані докази того, що зазначені довіреності підписані особами без належних повноважень. Автентичність відбитку печатки відповідачем не оскаржено, докази звернення до компетентних органів із заявою про втрату чи викрадення печатки не представлені. Жодних підстав вважати, що печатка відповідача перебувала у невідомих осіб, за відсутності відповідних повноважень, у суду апеляційної інстанції немає.

У статті 248 Цивільного кодексу України законодавцем передбачено випадки припинення представництва за довіреністю у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи документів, які б свідчили про скасування вказаних довіреностей у встановленому порядку, а також доказів в підтвердження припинення представництва ОСОБА_3 на підставі вказаних довіреностей, а також враховуючи зазначені вище положення норм чинного в Україні законодавства, якими врегульовано питання представництва інтересів юридичної особи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що протягом всього розгляду справи у суді першої інстанції і на момент прийняття судом рішення по суті спору у даній справі, представник ОСОБА_3 мав право на представництво інтересів Приватного акціонерне товариство "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" в якості повноважного представника.

Надана відповідачем до апеляційної скарги копія Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Приватного акціонерне товариство "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" (том 1 аркуш справи 147) не є належним доказом в підтвердження відсутності повноважень ОСОБА_3 представляти інтереси підприємства відповідача під час судового розгляду справи, а свідчить лише про те, що згідно наказу МІУ №126-0 від 13.09.2016 виконуючим обовязки голови правління, керівником Приватного акціонерне товариство "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок" є ОСОБА_6.

Водночас колегія суддів вважає необхідним зазначити, що оскаржуване рішення у даній справі винесене судом 14.09.2016, а ОСОБА_6 згідно даних з ЄДРПОУ є керівником підприємства (підписантом) з 15.09.2016.

Таким чином, наведені вище положення чинного законодавства та встановлені по справі обставини в їх сукупності, дають підстави колегії суддів дійти до висновку, що доводи скаржника з цього приводу є необґрунтованими.

В своїй апеляційній скарзі відповідач також посилається на те, що в порушення норм процесуального права господарський суд першої інстанції 05.09.2016 прийняв ухвалу, якою безпідставно задовольнив заяву позивача про збільшення позовних вимог та продовжив строк розгляду справи до 20.09.2016, внаслідок чого сума позовних вимог становить 202748,43 грн. за рахунок збільшення суми неустойки до 63334,01 грн. Відповідач вважає, що подана позивачем заява про збільшення позовних вимог, не повязана з розглядом даної справи, фактично змінює предмет та підстави позовних вимог, а також в порушення процесуальних норм заявлена після початку розгляду справи по суті.

Колегія суддів не може погодитись з відповідачем, оскільки частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачені права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову, які можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обовязковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Збільшено може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Позивач звертаючись до суду першої інстанції із заявою про збільшення позовних вимог (том 1 аркуші справи 31-49) просив суд збільшити суму позову в частині розміру пені на підставах, які були заявлені при поданні позовної заяви. Разом з тим, позивач не змінював предмет позову.

Враховуючи вказане, судом першої інстанції на підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України, зазначена заява про збільшення позовних вимог прийнята судом до розгляду (ухвала від 05.09.2016).

Таким чином, позовні вимоги позивача розглядались місцевим господарським судом в редакції заяви про збільшення позовних вимог та відповідно мала місце нова ціна позову. Дотримання місцевим господарським судом статей 22, 43 Господарського процесуального кодексу України при прийняті заяви позивача про збільшення позовних вимог мало наслідком розгляд заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, частиною третьою статті 69 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більше як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи вищезазначене, господарським судом першої інстанції правомірно прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог, а також з урахуванням обставин даної справи та на підставі заявленого відповідачем клопотання (вх. № 28969 від 05.09.2016; том 1 аркуш справи 52) продовжено строк розгляду справи на 15 днів, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Доводи відповідача, з яких подана апеляційна скарга, не спростовують правильних висновків місцевого господарського суду, які викладені в оскаржуваному рішенні.

Заперечення відповідача у даній справі, що викладені в апеляційній скарзі, носять формальний характер, є необґрунтованими, не підтвердженими жодними доказами, а тому колегією суддів відхиляються, адже за даних обставин дають підстави вважати їх спрямованими на свідоме невиправдане затягування судового процесу, так як порушують права позивача на отримання належних йому грошових коштів.

Відповідно до частини третьої статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

За вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, кожний має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а тому згідно вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на скаржника.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді даної справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття господарським судом Харківської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі. Висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, в звязку з чим рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2016 у справі №922/2172/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і правові підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзвязок", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.09.2016 по справі №922/2172/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Пушай В.І.