РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016Справа №910/20491/16

За позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву
доУкраїнського державного проектно-технологічного науково-дослідного інституту цивільної авіації «Украеропроект»
простягнення 146 894,66 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Черних Я.С.
від відповідача:не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (надалі - РВ ФДМУ по м. Києву) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Українського державного проектно-технологічного науково-дослідного інституту цивільної авіації «Украеропроект» (надалі - «Інститут») про стягнення 146 894,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок закінчення строку дії договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №4541 від 02.11.2009 р. та №4557 від 10.11.2009 р. відповідач не повернув орендовані приміщення позивачу, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про стягнення неустойки у розмірі 146 894,66 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.11.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 05.12.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 19.12.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

14.12.2016 р. представником позивача до канцелярії суду було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач росив суд стягнути з відповідача неустойку за договорами на загальну суму 285 238,90 грн.

Відповідно до п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 р. передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

Як вбачається із матеріалів справи, під час звернення до суду із даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3 581,42 грн., проте з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, судовий збір мав бути сплачений у розмірі 4 278,58 грн. (1,5% ціни позову).

З урахуванням того, що до заяви про збільшення розміру позовних вимог позивачем не було додано докази сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, вказана заява залишається судом без розгляду з одночасним приєднанням до матеріалів справи.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №916.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.11.2009 р. між РВ ФДМУ по м. Києву (орендодавець) та Інститутом був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №4541 (надалі - «Договір 1»), відповідно до п. 1.1 (в редакції договору про внесення змін №4541/01 від 04.02.2013 р.) якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення (майно) площею 723,00 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 66-А, на першому (приміщення №№101-115, 117, 128) та на другому (приміщення №№201-203, 203а, 204-206, 206а, 206б, 206в, 207-209, 212-217, 217а, 224-228) поверхах, що перебуває на балансі Державного авіаційного медичного центру цивільної авіації України (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.09.2012 р. і становить 5 862 154,00 грн.

Також 10.11.2009 р. між сторонами був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №4557 (надалі - «Договір 2»), за змістом п. 1.1 якого в редакції договору про внесення змін №4557/01 від 01.02.2013 р.) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення площею 224,80 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 66-А, на першому та на другому поверхах триповерхової будівлі, що перебуває на балансі Державного авіаційного медичного центру цивільної авіації України (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.09.2012 р. і становить 1 822 700,00 грн.

Пунктом 1.2 Договорів визначено, що майно передається в оренду з метою розміщення державної наукової установи цивільної авіації, що входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України.

Згідно з п. 2.1 Договорів орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Відповідно до п. 5.10 Договорів орендар зобов'язується у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві та балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Пунктом 10.1 Договорів визначено строк їх дії: Договору 1 з 02.11.2009 р. по 02.10.2012 р. включно; Договору 2 з 10.11.2009 р. по 10.10.2012 р. включно.

За змістом п. 10.4 Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або змін цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

За актами приймання-передавання орендованого майна від 02.11.2009 р. та 10.11.2009 р. позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нерухоме майно, що є об'єктом оренди за Договорами.

16.09.2015 р. та 21.09.2015 р. позивач направив на адресу відповідача заяви про припинення чинності Договорів у зв'язку із закінчення строку їх дії.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язання з повернення майна за Договорами, у зв'язку з чим позивач вказує на існування підстав для стягнення з відповідача неустойки.

Договори є договорами оренди державного майна, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Вказані договори є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі позивачем в оренду, прийняття відповідачем та користування ним спірними приміщеннями за Договорами з 02.11.2009 р. та 10.11.2009 р. відповідно.

Як було зазначено, пунктом 10.1 Договорів визначено строк їх дії: Договору 1 з 02.11.2009 р. по 02.10.2012 р. включно; Договору 2 з 10.11.2009 р. по 10.10.2012 р. включно.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.06.2016 р. у справі №910/7702/16 за позовом РВ ФДМУ по м. Києву до Інституту про виселення встановлено, що Договір вважається припиненим після закінчення строку, на який його було укладено, після 02.09.2015 р.

Також рішенням господарського суду міста Києва від 24.06.2016 р. у справі №910/7703/16 за позовом РВ ФДМУ по м. Києву до Інституту про виселення встановлено факт припинення дії Договору 2 у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2016 р. у справі №910/7702/16 та від 24.06.2016 р. у справі №910/7703/16 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти припинення дії Договорів повторного доведення не потребують.

За змістом п. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди орендодавцю у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору. В акті приймання-передачі зазначається технічний стан об'єкта оренди на дату повернення.

Як встановлено судом, Договори припинили свою дію в 2015 році у зв'язку з закінчення строку, на який їх було укладено, проте спірне нерухоме майно не було повернуто відповідачем на користь позивача.

Пунктом 2 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19.08.2014 р. у справі №3-70гс14, для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно не виконав цього обов'язку.

Суд відзначає, що відповідач як сторона Договорів був обізнаний із закінченням строку їх дії з моменту отримання заяв про припинення чинності таких договорів, проте орендовані приміщення не повернув орендодавцю станом на момент звернення до суду із даним позовом.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що неповернення об'єкту оренди за Договором у період з лютого по червень 2016 року відбулося виключно з вини самого орендаря, що є умовою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто, положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України щодо нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання в межах шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, застосовується до відповідних правовідносин у разі, якщо інше не встановлено законом або договором.

Водночас, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов'язання щодо повернення об'єкта оренди.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18.04.2011 у справі № 30/190, від 18.04.2011 у справі № 30/191, від 26.11.2011 у справі № 5005/2712/2011.

Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства за захистом свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду у строк, визначений статтями 257, 258 Цивільного кодексу України.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність в один рік відповідно до приписів пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з положеннями статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, а тому застосування до неї спеціальної позовної давності є неправильним (Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.03.2012 р. у справі № 40/117).

З огляду на викладене, позивачем правомірно нараховано до стягнення з відповідача неустойку у розмірі 113 941,03 за прострочення виконання ним зобов'язання з повернення майна за Договором 1 у період з лютого по червень 2016 року, та неустойку у розмірі 32 953,63 грн. за прострочення виконання ним зобов'язання з повернення майна за Договором 2 у період з лютого по червень 2016 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог та стягнення з Інституту на користь РВ ФДМУ по м. Києву неустойки у розмірі 146 894,66 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву задовольнити повністю.

2. Стягнути з Українського державного проектно-технологічного науково-дослідного інституту цивільної авіації «Украеропроект» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14; ідентифікаційний код 01131589) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, м. Київ, бул. Тараса Шевченка, 50-Г; ідентифікаційний код 19030825) неустойку у розмірі 146 894 (сто сорок шість тисяч вісімсот дев'яносто чотири) грн. 66 та судовий збір у розмірі 2 203 (дві тисячі двісті три) грн. 42 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.12.2016 р.

Суддя В.П. Босий