ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2016 р. Справа № 920/792/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Могилєвкін Ю.О.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №724 від 11.07.2016 року;

відповідача - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сумської міської ради (вх. №3204 С/3-12) на рішення господарського суду Сумської області від 17 жовтня 2016 року по справі №920/792/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Суми

до Сумської міської ради, м. Суми

про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 17.10.2016 року по справі №920/792/16 (суддя Левченко П.І.) позов задоволено. Визнано укладеною додаткову угоду до договору земельної ділянки від 17.02.2006 року, укладеного між Сумською міською радою від імені територіальної громади м. Суми та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу за реєстровим № 322 та зареєстрованого у Сумському міському реєстраційному відділенні Сумської регіональної філії Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 27.04.2006 року за № 70 в редакції, що викладена позивачем в позовній заяві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Сумська міська рада звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 17.10.2016 року по справі № 920/792/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не надала, її представник в судовому засіданні пояснив, що рішення суду є законним, обґрунтованим і таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства і матеріалів справи. Просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Відповідач в судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду надав клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату, обґрунтовуючи тим, що на адресу позивача апеляційна скарга була направлена із запізненням.

Розглянувши вище зазначене клопотання, враховуючи, що позивач з'явився у судове засідання 20.12.2016 року, колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні клопотання Сумської міської ради про відкладання розгляду справи.

Крім того, як свідчать матеріали справи, відповідач формуючи апеляційну скаргу, додав до неї, як доказ направлення відповідачу копії апеляційної скарги, оригінал опису вкладення у цінний лист №706, із зазначенням адреси фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця №474628 (а.с.10, том 1), вказана вище адреса є офіційний місцем проживання відповідача.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, на підставі рішення Сумської міської ради від 21.12.2005 року № 1552-МР "Про вилучення, надання в оренду, продовження терміну користування земельними ділянками підприємствам, установам, організаціям і підприємцям та внесення змін до рішень Сумської міської ради" між Сумською міською радою (орендодавець, відповідач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар, позивач у справі) 17.02.2006 року укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого (пункт 1.1) орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку площею 0,0042 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, категорія землі - житлової та громадської забудови, під розташування кіоску.

Договір укладається терміном до 21.12.2015 року. Після закінчення терміну дії договору орендар за умови належного виконання обов'язків відповідно до умов цього договору має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен повідомити письмово орендодавця про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення (пункт 2.2).

Враховуючи наявні в Україні процеси декомунізації, назва вулиці, на якій розташована земельна ділянка площею 0,0042 га була перейменована з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2.

З метою поновлення умов договору, та на виконання умов пункту 2.2 договору, позивач 02.10.2015 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення дії договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0042 га, терміном на 15 років.

Як вказує позивач, відповідач проігнорував вимоги Закону, жодної відповіді не надав.

28.07.2016 року позивач на адресу відповідача направив заяву та проект додаткової угоди (а.с.19, том 1) з проханням укласти додаткову угоду до договору оренди від 17.02.2006 року.

11.08.2016 року відповідач повідомив позивача у листі за № 06.01-18/1671 про те, що за рішенням Сумської міської ради від 24.02.2016 року №408-МР останньому було відмовлено у поновленні договору оренди.

Позивач з посиланням на статтю 33 Закону України "Про оренду землі" вважає, що оскільки ним було дотримано всіх вимог, щодо поновлення договору оренди і з врахуванням відсутності письмових заперечень з боку відповідача, а також те що ним на даний час використовується спірна земельна ділянка, за яку сплачується орендна плата, договір оренди землі від 17.02.2006 року є поновленим.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід скасувати з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачений актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

За статтями 13, 14 Конституції України, статтею 324 Цивільного кодексу України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Підстави набуття прав на землю визначені розділом IV Земельного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Колегією суддів встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом договору оренди землі, розташована в межах населеного пункту на території м. Суми, та знаходилась у підпорядкуванні Сумської міської ради.

Відповідно до Конституції України (стаття 19), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що правовідносини виникли між сторонами на підставі договору оренди від 17.02.2006 року, до них застосовується законодавство в редакції чинною на момент їх виникнення.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить: здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

З огляду на приписи статті 122 Земельного кодексу України вбачається, що сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно частини 2 статті 126 Земельного кодексу України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (стаття 125 Земельного кодексу України).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Відповідно до частини 2 статті 759 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. При цьому, частиною 6 статті 93 Земельного кодексу України, зокрема, передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі регулюються законом.

Так, Закон України «Про оренду землі» є спеціальним законом, який визначає правові, організаційні, економічні та соціальні основи регулювання відносин з оренди землі в Україні.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Порядок поновлення договору оренди встановлений статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об'єднує два випадки його пролонгації.

Так, у частині 1 - 2 цього Закону передбачено, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору (поновлення договору оренди землі).

У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Отже, виходячи із положень статей 319, 626 ЦК України, слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною 1 статті 33 Закону України «Про оренду землі», відбувається за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Незважаючи на формальне визначення договору, який орендар має укласти на новий строк, як додаткової угоди до договору, строк якого закінчився, фактично це буде новий договір, оскільки його умови можуть бути змінені за згодою сторін, і у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Таким чином, при продовженні договору оренди землі у спосіб реалізації переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк, незмінними будуть залишатися лише сторони договору оренди землі (з урахуванням положень про правонаступництво), розмір земельної ділянки та її цільове призначення. Інші ж умови можуть змінюватися.

Другий випадок пролонгації договору оренди встановлений частиною 3 статті 33 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строк договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

За редакцією статті 33 Закону України «Про оренду землі», яка є чинною на момент розгляду справи, передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Тобто, пролонгація договору оренди відбувається автоматично, проте в силу приписів частин 7 - 9 статті 33 вказаного Закону, у місячний строк обов'язково має бути укладена додаткова угода, яка засвідчує юридичний факт поновлення договору.

Таким чином, нормами законодавства України, які були чинними під час виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду справи судом першої інстанції, прямо встановлена обов'язковість оформлення додаткової угоди до договору оренди землі для оформлення факту його поновлення. При цьому, додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку.

Відповідно до пункту 2.2 договір оренди укладено терміном до 21.12.2015 року. Після закінчення терміну дії договору орендар, за умови належного виконання своїх обов'язків відповідно до умов цього договору, має за інших рівних умов, переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен повідомити письмово орендодавця про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше ніж за два місяці до його закінчення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово направляв відповідачу листи-повідомлення з проханням продовжити дію договору оренди (а.с.13 та 19, том 1).

Так, 02.10.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення дії договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0042 га, терміном на 15 років.

Тобто, позивачем запропоновано змінити строк дії договору не на той самий строк, який був раніше встановлений (9 років 10 місяців та 4 дні), а поновити на 15 років, що за своєю юридичною природою є пропозицією про внесення змін до договору оренди землі, на яку не поширюється дія статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Отже, позивачем запропоновано змінити істотну умову договору оренди землі, а не укласти угоду за наслідками поновлення договору оренди на той самий строк та на тих самих умовах.

Крім того, за умовами додаткової угоди про внесення змін до договору оренди від 17.02.2006 року в редакції запропонованій позивачем у позовній заяві, встановлений термін дії договору до 21.12.2025 року.

Тобто, позиція позивача щодо запропонованого строку дії договору є різною.

19.10.2015 року відповідач направив позивачеві лист №1578/06.01-29, в якому вказав на те, що питання про поновлення дії договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0042 га буде розглянуто на черговому засіданні комісії з питань архітектури, будівництва, регулювання земельних відносин Сумської міської ради з подальшим розглядом на сесії Сумської міської ради.

24.02.2016 року Сумська міська рада рішенням №408-МР «Про відмову у поновленні договорів оренди земельних ділянок» відмовила ОСОБА_2 у поновленні договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0042 га.

23.02.2016 року відповідач у листі №392/06.01-206 висловив орендареві вимогу повернути земельну ділянку за актом прийму-передачі (а.с.36, том 1).

Таким чином, протягом дії спірного договору оренди землі сторони не дійшли згоди щодо строку дії договору, а також після закінчення строку дії такого договору відповідач висловив свої заперечував щодо його поновлення.

Дія договору оренди землі припинилась з 21.12.2015 року, у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення не була укладена сторонами у місячний строк, тобто до 21.01.2016 року, у зв'язку з чим договір оренди землі між сторонами не поновлений, а припинив свою дію відповідно до положень статті 31 Закону України "Про оренду землі".

Частиною 9 статті 33 Закону України "Про оренду землі" визначено, що відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді, проте, як встановлено апеляційним господарським судом, в матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачем відмови чи бездіяльності уповноваженого органу щодо укладення додаткової угоди в судовому порядку.

Отже, враховуючи положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» та пункту 2.2 договору оренди землі, не відбулось автоматичне поновлення дії договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Сплата позивачем орендних платежів за користування земельною ділянкою після закінчення дії договору, не можна розцінювати як згоду орендодавця на пролонгацію договору оренди, оскільки орендар сплачував кошти за фактичне користування майном. Здійснення платежів не є підставою продовження договору, термін дії якого закінчився.

Оскільки позивач не звертався з вимогою продовжити договір на той самий строк і на тих самих умовах, і така додаткова угода не була укладена (відсутнє підтвердження юридичного факту поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах), можливо дійти до висновку, що право позивача на укладення додаткової угоди про пролонгацію договору не є порушеним, оскільки з такою пропозицією позивач не звертався, а навпаки просив змінити таку істотну умову договору як строк його дії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 року, постанові Вищого господарського суду України від 16.10.2015 року у справі №904/8031/14, постанові Вищого господарського суду України від 20.10.2015 року у справі 904/3929/14, постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2016 року у справі № 912/3019/15.

Таким чином, вимога про визнання поновленим договір оренди землі саме на запропонованих позивачем умовах не відповідає приписам статті 33 ЗУ «Про оренду землі», а тому задоволенню не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту оскаржуваного судового рішення не зрозуміло чому суд дійшов свого висновку про задоволення позову.

Так, в мотивувальній частині рішення взагалі відсутній посилання на підстави прийняття такого рішення, наведений лише перелік законодавчих норм без фактичного співставлення їх змісту з обставинами справи. При цьому, в основу рішення покладені лише доводи та докази позивача, на користь якого й прийнято рішення. Доводи відповідача, який стверджував про відсутність підстав для поновлення дії договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0042 га, суд взагалі не оцінив і мотиви відхилення цих заперечень, хоча вони були доречними в цій справі, в рішенні не навів. Такі дії суду суперечать статті 42 ГПК України та не відповідають усталеній практиці Європейського суду з прав людини (див. рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, п. 25, від 18.07.2006 року), яка відображає принцип належного здійснення правосуддя.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

Як встановлено статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

У відповідності до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, рішення господарського суду Сумської області від 17.10.2016 року по справі №920/792/16 прийнято при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з неправильним застосуванням норм процесуального права, і є таким що не відповідає нормам закону.

За таких обставин, апеляційна скарга Сумської міської ради підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області слід скасувати повністю та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на повне скасування апеляційним господарським судом рішення місцевого господарського суду та задоволення апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає за необхідне провести перерозподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сумської міської ради задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 17.10.2016 року по справі №920/792/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Сумської міської ради (40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2, ідентифікаційний код 23823253) судовий збір в розмірі 1515,80 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Могилєвкін Ю.О.