КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2016 р. Справа№ 910/14308/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Горєлов О. Л. - представник

від відповідача: Литвин І.О. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта плюс Україна"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 27.09.2016 року

у справі № 910/14308/16 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан кемікал продактс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта плюс Україна"

про стягнення 128 448,23 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 року у справі № 910/14308/16 позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта плюс Україна" на користь Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан кемікал продактс" суму неустойки в розмірі 128 448,23 грн. та судовий збір в розмірі 1 926,72 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дельта плюс Україна" звернулось до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у діях відповідача відсутні ознаки порушення ним умов договору, а отже відсутні підстави щодо застосування до нього штрафних санкцій.

Крім того, апелянт вважає, що місцевий господарський суд невірно застосував норми матеріального права, зокрема норми закону щодо стягнення штрафу за невиконання стороною зобов'язань за договором. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 128448,23 грн. місцевим судом не було враховано, що розрахунок розміру штрафу позивач здійснював з прив'язкою до суми недопоставленого товару за кожний день прострочки, що за своєю правовою природою і пенею.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

15 червня 2015 року між відповідачем та позивачем було укладено договір №1573-3 поставки товарів, відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов'язувався поставити покупцю визначений п. 1.2. договору товар, а покупець зобов'язувався приймати поставлений товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Відповідно до п. п. 1.2., 1.3. договору продавець за цим договором поставляє наступний товар: засоби індивідуального захисту. Ціна за одиницю товару, його якісні та кількісні характеристики встановлюються в специфікаціях, які оформляються у вигляді додатку до договору і є його невід'ємною частиною.

Як передбачено в п. п. 2.1. - 2.3. договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ м. Вільногірськ склад перевізника (Інкотермс в редакції 2010). Поставка товару продавцем здійснюється протягом 45 календарних днів з моменту підписання специфікації. Датою поставки товару є дата передачі товару продавцем покупцю, відповідно до накладної на відпуск товару.

В п. 4.1. договору сторони домовились, що загальна сума договору становить 2 000 000,00 грн.

Згідно п. 4.2. договору оплата за товар здійснюється продавцем у національній валюті України (гривні), у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця, що визначений у договорі.

15.06.2015р. сторонами було підписано специфікацію № 1 (додаток № 1 до договору), відповідно до якої сторони погодили найменування товару, одиниці виміру, кількість, ціну та суму вартості товару.

З урахуванням положень п. 2.2. договору зобов'язання з поставки товару мало бути виконано відповідачем у строк до 30.07.2016р. включно.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи видаткових накладних, відповідачем було поставлено обумовлений сторонами товар з порушенням передбаченого умовами договору строку.

Так, відповідачем здійснено поставку товару на загальну суму 878 484,00 грн. відповідно до видаткової накладної №Ок0043 від 02.10.2015р., 9 516,00 грн. відповідно до видаткової накладної №Но0334 від 12.11.2015р., 54 000,00 грн. відповідно до видаткової накладної №Ян0344 від 29.01.2016р.

Відповідно до п. 7.1. договору у випадку прострочення поставки товару проти строків, обумовлених в договорі, продавець сплачує штраф в розмірі 0,2% від суми недопоставленого товару за кожний день прострочки. Оплата штрафу виконується продавцем на протязі 30 робочих днів від дати отримання вимоги покупця.

Позивачем було направлено на адресу відповідача претензію (вимогу) вих. № 01-23/836 від 27.07.2016р. про сплату штрафу за договором на суму 128 448,23 грн., яка була отримана відповідачем 15.08.2016р. (докази направлення вимоги та її отримання відповідачем містяться в матеріалах справи).

Відповідачем не було сплачено штраф, у зв»язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Як вбчаєтсья з матеріалів справи, відповідач виконав свої зобов'язання щодо поставки обумовленого договором товару з порушення передбаченого строку.

Колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що позивач на протязі тривалого часу не міг визначитися з розмірами товару та направити на адресу відповідача замовлення на поставку, тим самим позбавив відповідача здійснити поставку товару у передбачений сторонами строк, з огляду на ненадання ним належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 32 -34 ГПК України в обґрунтування своїх заперечень.

Посилання відповідача на те, що позивач не надав йому згоду на отримання товару та погодив більш пізній строк поставки товару, що підтверджується замовленнями позивача на поставку товару від 30.09.2015р., 11.11.2015р. та від 27.01.2016р. не узгоджуються з положеннями п. 11.6. договору та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Клегія не приймає до уваги доводи апеллянта про на те, що позивач нарахував штраф у відсотковому відношення до суми недопоставленого товару за кожний день прострочки з наростаючим підсумком, що на думку відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позову, суд відзначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За своєю правовою природою, передбачена умовами п. 7.1. договору неустойка (штраф) є пенею, проте, при розгляді даного спору суд виходить з того, що при укладенні договору дійшли згоди з усіх істотних умов договору, а нарахування штрафу наростаючим підсумком не суперечить нормам діючого цивільного законодавства України.

З огляду на те, що вимога позивача про сплату штрафу за договором на суму 128 448,23 грн. була отримана відповідачем 15.08.2016р., відповідач мав здійснити оплату неустойки у строк до 15.09.2016р. включно.

Доказів оплати неустойки, в тому числі станом на час розгляду справи у місцевому суді, до матеріалів справи не надано.

Колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що наведений у позовній заяві розрахунок суми неустойки за прострочення поставки товару судом встановлено, що розмір неустойки відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та договору, проте, позивачем допущено арифметичну помилку при розрахунку суми неустойки за період з 02.10.2015р. по 11.11.2015р. (за вказаний період розмір неустойки становить 5 208,31 грн.). В іншій частині, розрахунок неустойки позивача є арифметично правильним.

Враховуючи заявлені позивачем вимоги в прохальній частині позовної заяви та відсутність в матеріалах справи письмового клопотання сторони про можливість суду виходити за межі позовних вимог (ст. 83 ГПК України), позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та стягненню з відповідача на користь позивача суми неустойки в розмірі 128 448,23 грн. (заявлена до стягнення сума).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони розглядались місцевим господарським судом під час розгляду справи та спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта плюс Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 року у справі № 910/14308/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 року у справі № 910/14308/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/14308/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх