ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р. Справа № 917/1336/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Пушай В.І.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №4 від 05.01.2016 року;

відповідача - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" (вх. № 3120 П/3-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року по справі № 917/1336/16

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд", м.Новомосковськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Арт", м. Кременчук

про стягнення 68399,85 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.11.2016 року по справі №917/1336/16 (суддя Гетя Н.Г.) позов задоволено частково. Припинено провадження у справі в частині стягнення 52653,90 грн. основного боргу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Арт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" 8124,25 грн. пені, 715,93 грн. 3% річних та 178,10 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2016 року по справі №917/1336/16 в частині відмови у стягненні штрафу у розмірі 6905,77 грн. та судового збору у розмірі 1199,90 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його часткового скасування.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авто Арт" надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів викладених в апеляційні скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач в судове засідання 13.12.2016 року не зявився, однак на адресу суду направив клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши вищезазначене клопотання відповідача, враховуючи, що діюче законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх інтереси в суді, у звязку з чим учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідність участь у судовому засіданні іншого представника, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовити.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги ст. 27 Господарського процесуального кодексу України покладено також і на третіх осіб.

За статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що відповідач свого представника у судове засідання 13.12.2016 року не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 17.03.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" (постачальник, продавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Арт" (дистрибютор, відповідач у справі) був укладений дистриб'юторський договір №1413 від 17.03.2014 року, згідно умов якого дистриб'ютор в строки і на інших умовах, встановлених даним договором зобов'язується купувати у постачальника і реалізовувати продукцію третім особам, місцезнаходження яких є територія реалізації продукції дистриб'ютора, в подальшому регіонального замовника, а також нести обов'язки, визначені вказаним договором (пункт 1.2 договору).

Згідно пункту 6.4 договору оплата продукції проводиться дистриб'ютором безготівковим розрахунком, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата за продукцію вважається виконаною з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Дистриб'ютор проводить оплату за продукцію з відстрочкою платежу до 30 календарних днів від дати, яка вказана в накладній на поставлену партію продукції, при цьому товарний кредит не повинен перевищувати 700000,00 грн.

Пунктом 11.3 договору визначено, що за порушення термінів оплати, які вказані в пункті 6.4 даного договору, дистриб'ютор сплачує постачальнику штраф у розмірі 7% вартості неоплаченої продукції, а також пеню в розмірі 0,1% вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочки, а також позбавляється права відстрочки платежу на наступний місць.

За даними сторін, на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи даний договір є чинний.

У відповідності до умов додаткової угоди від 14.04.2016 року (додаток № 17 до договору № 1413 від 17.03.2014 року) відвантаження посуду емальованого у квітні 2016 року здійснюється з відстроченням платежу до 30 календарних днів від дати зазначеної у накладній на відвантажену продукцію.

Крім того, відповідно до пункту 2 додаткової угоди від 14.04.2016 року до договору № 1413 від 17.03.2014 року, за порушення строків оплати, дистриб'ютор сплачує продавцю штраф у розмірі 7% вартості неоплаченої продукції, а також пеню у розмірі 0,1% вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення.

В рамках укладених договорів між зобовязаними контрагентами були здійсненні визначені господарські операції.

Однак, відповідач в порушення умов договору зобовязання щодо повної та своєчасної оплати товару належним чином не виконав.

З метою досудового регулювання спору на адресу відповідача було направлено повідомлення-вимогу від 29.07.2016 року № 29-03-01 про сплату заборгованості, що утворилась внаслідок не належного виконання останнім зобовязань за договором (а. с. 35, том 1).

Як стверджує позивач, відповіді зобовязаний контрагент (відповідач у справі) на вказану вимогу не надав, грошові кошти за договором поставки не сплатив, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги частково, відмовив у стягненні 6905,77 грн. штрафу, посилаючись на те, що одночасне застосування санкцій у вигляді штрафу та пені за порушення строків виконання грошового зобовязання за договором свідчить про недотримання положень закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і те саме порушення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Дослідивши умови дистриб'юторського договору № 1413 від 17.03.2014 року, на підставі якого виникло грошове зобов'язання між сторонами, колегія суддів вважає, що даний договір за своєю правовою природою є договором поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення глави 54 Цивільного кодексу України, що регулюють відносини повязанні з купівлею та продажем майна (товару).

За приписами статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Норми статті 694 ЦК України передбачають, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Так, пунктом 6.4 договору від 17.03.2014 року №1413 визначений порядок розрахунків між сторонами, а саме: оплату за продукцію здійснюється дистрибютором безготівково шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Дистрибютор здійснює оплату за продукцію із розстрочкою платежу до 30 календарних днів від дати, вказаної у накладній на поставлену продукцію (пункт 6.4 договору).

Додатковою угодою від 14.04.2016 року контрагенти дійшли згоди відвантажити посуд емальований у квітні 2016 року з відстрочкою платежу до 30 (тридцяти) календарних днів від дати вказаної у накладній на відвантаження продукції.

Строк для оплати з відстрочкою платежу за конкретне постачання починається розраховуватись від дати отримання продукції дистрибютором, вказаної у накладній на передачу продукції (пункт 6.6 договору).

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, наявність чи відсутність будь-яких зобовязань з оплати вартості товару підтверджується лише первинними документами.

Як вбачається із правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар в порядку статті 692 Цивільного Кодексу України (постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012 року по справі № 5002-8/481-2001).

Видаткова накладна, копія якої є в матеріалах справи, відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відтак є первинним документом, який констатує факт здійснення господарської операції проведеної між зобовязаними контрагентами (позивачем та відповідачем) (а.с.22, том 1).

Покупець, згідно з частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України, зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач належним чином не виконав покладені на нього обов'язки щодо повної оплати товару, на момент подання позову за останнім рахувалась основна заборгованість в розмірі 52653,90 грн.

В ході судового розгляду справи, ТОВ «Новомосковький посуд» надав оригінали платіжних доручень (а.с.46-55, том 1) з яких вбачається, що відповідач погасив основну заборгованість за договором у розмірі 52653,90 грн.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплати суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Аналогічна позиція визначена й пункт 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції правомірно припинено провадження у справі в частині стягнення з відповідача основної заборгованості в розмірі 52653,90 грн. на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що виконання зобовязань за договором з порушення строку оплати не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи відсотки річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до статті 78 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 року (Віденської конвенції), до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 7978-ХІ від 23.08.1989 року, та яка набула чинності 01.02.1991 року, встановлено, що «якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми, без шкоди для будь-якої вимоги про відшкодування збитків, які можуть бути стягнуті на підставі статті 74».

Розглядаючи вимоги про стягнення 3% річних, суд першої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунку сум, встановив вірний період за які вказані суми повинні нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У звязку з чим, колегія судді погоджується із правомірним висновком місцевого господарський суд щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 715,93 грн.

Щодо решти позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

За статтею 546 Цивільного кодексу України вказує, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком; договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення зобов'язання.

Також за змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки

Відповідно до частини першої статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із засобів відповідальності у сфері господарювання згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції; згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною другою статті 231 Господарського кодексу України законодавець прямо передбачив можливість одночасного стягнення пені та штрафу у певних випадках (додаткове стягнення штрафу за критерієм прострочення оплати понад тридцять днів).

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремих видів відповідальності у вигляді договірних санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

З огляду на вище висвітлене, пункт 11.3 договору, яким встановлюється додаткова відповідальність порушника (відповідача у даній справі) у вигляді штрафу у випадку настання порушення, не суперечить статті 61 Конституції України, ґрунтується на приписах Господарського кодексу України щодо засобів господарської відповідальності, відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанови від 09.04.2012 року № 3-88гс11 та від 27.04.2012 року № 3-24гс12).

Посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15, відповідач не врахував, що висновки Верховного Суду у цій справі стосувалися одночасного стягнення пені й штрафу за одне й те саме - порушення строків виконання грошовим договором, без будь-якого іншого критерію порушення; висновок суду ґрунтувався на аналізі приписів Цивільного кодексу України та умов кредитного договору; вказівки на відступ від правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постановах від 09.04.2012 року № 3-88гс11 та від 27.04.2012 року № 3-24гс12, зазначена постанова не містить.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 8124,25 грн. пені та 6905,77 грн. штрафу за невиконання останнім покладених на нього договірних зобовязань.

Господарський кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (частина 1 статті 229 України).

За матеріалами справи встановлено, що 14.04.2016 року в межах договору позивачем було здійснено постачання відповідачеві продукції на загальну суму 99153,90 грн., що підтверджується видатковою накладною № 914 від 14.04.2016 року.

У відповідності до умов додаткової угоди від 14.04.2016 року відвантаження посуду емальованого у квітні 2016 року здійснюється з відстроченням платежу до 30 календарних днів від дати зазначеної у накладній на відвантажену продукцію.

Отже, враховуючи те, що 14.04.2016 року відвантажено продукцію, строк оплати, з урахуванням частини 5 статті 264 ЦК України, вважається таким, що настав 16.05.2016 року.

Проте, відповідач здійснив остаточний розрахунок за поставлену продукції лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (платіжні доручення, а. с. 116-55, том 1)

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За пунктом 2 додаткової угоди від 14.04.2016 року до договору № 1413 від 17.03.2014 року, за порушення строків оплати, дистриб'ютор сплачує продавцю штраф у розмірі 7% вартості неоплаченої продукції, а також пеню у розмірі 0,1% вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення.

Колегія суддів здійснивши перерахування суми пені та штрафу, з урахуванням встановленого договором строку оплати за поставлену продукцію по видатковій накладній, копія якої міститься в матеріалах справи, а також періоду прострочення оплати продукції, відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, визнає правомірними позовні вимоги ТОВ «Новомосковький посуд» щодо стягнення з ТОВ «Авто Арт» пені в розмірі 8124,25 грн. та штрафу в розмірі 6905,77 грн.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

За статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

У відповідності до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2016 року по справі №917/13336/16 прийнято після неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, і є таким що не відповідає нормам закону.

За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ «Новомосковький посуд» підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області слід скасувати в частині відмови у стягненні 6905,77 грн. штрафу та прийняти нове, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Арт" 6905,77 грн. штрафу.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на часткове скасування апеляційним господарським судом рішення місцевого господарського суду та задоволення апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне провести перерозподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «Новомосковький посуд» задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року по справі №917/13336/16 скасувати в частині відмови у стягненні 6905,77 грн. штрафу та в цій частині прийняти нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Арт" (39631, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська, 64) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" (51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, 115) 6905,77 грн. штрафу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Арт" (39631, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська, 64) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" (51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, 115) 103,59 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1515,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

В іншій частині рішення господарського суду Полтавської області залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Пушай В.І.