ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2016 р.Справа № 916/2755/16

Господарський суд Одеської області
У складі судді Желєзної С.П.
Секретаря судових засідань Курка Д.В.
За участю представників сторін:
Від позивача: Синько О.А. за довіреністю №б/н від 03.10.2016р.;

Від відповідачів:
- концерну „Військторгсервіс: Назаровець В.В. за довіреністю№ 66 від 01.03.2016р.;

- фізичної особи-підприємця Стащишина Олега Володимировича: Ульянова М.М. за довіреністю від 23.05.2016р.

Від третьої особи: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця Цурака Олександра Вікторовича до концерну „Військторгсервіс та фізичної особи-підприємця Стащишина Олега Володимировича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні концерну „Військторгсервіс: Міністерства оборони України, про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Цурака Олександр Вікторович (далі по тексту ОСОБА_1 ) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до концерну „Військторгсервіс, фізичної особи-підприємця Лю Цяньчжи та фізичної особи-підприємця Стащишина Олега Володимировича (далі по тексту ОСОБА_2 ) про визнання недійсним договору №ВКС-1281 від 01.09.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладеного між Міністерством оборони України в особі концерну „Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем Стащишиним Олегом Володимировичем, та договору №ВКС-1154 від 01.07.2016р. з надання послуг по розміщенню контейнерів на відкритій території, укладеного між Міністерством оборони України, від імені якого діє концерн „Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем Лю Цяньчжи. Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю вимогам закону вказаних договорів та порушенням законних права ОСОБА_1 при їх укладанні.

Ухвалою від 10.10.2016р. господарським судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні концерну „Військторгсервіс: Міністерство оборони України.

23.11.2016р. позивач звернувся до господарського суду із заявою про збільшення заявлених позовних вимог, у відповідності до якої ОСОБА_1 просить суд визнати недійсними наступні договори: договір №ВКС-1281 від 01.09.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладений між Міністерством оборони України, від імені якого діє концерн „Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем Стащишиним Олегом Володимировичем; договір №ВКС-1154 від 01.07.2016р. з надання послуг по розміщенню контейнерів на відкритій території та договір №ВКС-1235 від 08.08.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладений між Міністерством оборони України в особі концерну „Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем Лю Цяньчжи.

Ухвалою від 19.12.2016р. господарським судом було припинено провадження у справі №916/2755/16 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору №ВКС-1154 від 01.07.2016р. з надання послуг по розміщенню контейнерів на відкритій території та договору №ВКС-1235 від 08.08.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладених між Міністерством оборони України в особі концерну „Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем Лю Цяньчжи.

Таким чином, предметом розгляду в межах даної справи залишилися позовні вимоги про визнання недійсним договору №ВКС-1281 від 01.09.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладеного між Міністерством оборони України, від імені якого діє концерн „Військторгсервіс, та ОСОБА_2 .

Відповідачі повністю заперечують проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

21.02.2000р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та товариством з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок (далі - Ринок) було укладено договір №181/9-83р, відповідно до п. п. 1.1, 5.1 якого Міністерство оборони України дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га, вартість понесених затрат по його обладнанню становить 264 661 гривень), що розташована на території військового містечка №7 Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_1 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній радій Овідіопольського району Одеської області. Міністерство має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовного користування на власній розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території Ринку по вулиці Рожевій, та розташованих на даних місцях контейнерів, а Ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечити вільний доступ до вказаних контейнерів.

27.11.2008р. між Міністерством оборони України (Довіритель) та державним підприємством Міністерства оборони України „Південь (Повірений) було укладено договір доручення, відповідно до п. 1.1, 5.1, 5.2 якого Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства оборони України юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними особами про надання права платного користування 50 місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, збором і обліком грошових коштів, стягненням штрафів та судовим захистом інтересів сторін, які порушуються, оспорюються чи охороняються законом. Договір набирає чинності з 01.01.2009р. та діє до 31.12.2009р. При цьому, положеннями п. 3.1 договору доручення від 27.11.2008р. сторони передбачили, що у випадках, які прямо не врегульовані умовами або положеннями цього договору, сторони керуються положеннями чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Положеннями ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

02.02.2009р. між Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство Міністерства оборони України „Південь (Сторона 1), та ОСОБА_1 (Сторона 2) було укладено договір №4/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, відповідно до положень п. п. 2.1,2.2 якого Сторона 1, зокрема, зобов`язується надати Стороні 2 торгове місце №3756 на території „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, а Сторона 2 зобов`язується, зокрема, своєчасно, в терміни, встановлені п. 3.2 договору, здійснювати оплату за договором (далі по тексту договір №4/2009 від 02.02.2009р.). Відповідно до п. 6.1 договору №4/2009 від 02.02.2009р. договір набуває чинності з 02.02.2009р. та діє до 02.02.2019р.
Приписами ст. 759, ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України встановлено, що договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

З огляду на правову природу договору №4/2009 від 02.02.2009р., укладеного між Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство Міністерства оборони України „Південь, та ОСОБА_1 , господарський суд доходить висновку, що вказаний договір є договором найму, що має наслідком необхідність застосування до такого договору відповідних положень законодавства, якими врегульовані правовідносини найму (оренди).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. за № 683-р „Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства "Південь" до сфери управління Держкомпідприємництва державне підприємство „Південь (смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області) було передано до сфери управління Держкомпідприємництва. Проте указом Президента України 14.09.2009р. за № 746/2009 було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. N 683-р "Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства "Південь" до сфери управління Держкомпідприємництва".

Як вбачається з наданих пояснень Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України, наказом від 12.10.2010р. за №315 державне підприємство „Південь було перейменовано в державне підприємство „ТВК, з яким ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №8 від 30.11.2010р. до договору №4/2009 від 02.02.2009р.

В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. № 930-р „Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та організації до сфери управління Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва , відповідно до додатку якого державне підприємство „ТВК було передано до сфери управління Держпідприємництва.

При цьому, позивач зазначає, що з моменту укладання додаткової угоди угоду №8 від 30.11.2010р. до договору №4/2009 від 02.02.2009р., ОСОБА_1 сплачував грошові кошти за користування торговим місцем на рахунок державного підприємства „ТВК і лише після відмови останнього приймати оплату, ОСОБА_1 розпочав перераховувати грошові кошти за період з серпня 2016р. по грудень 2016р. на рахунок Міністерства оборони України.

14.06.2016р. між Міністерством оборони України (Міністерство) та концерном „Військторгсервіс (Концерн) було укладено договір доручення №1 від 14.06.2016р., відповідно до п. 1.1 якого Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними та юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість 50 місць) на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін у судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

Згідно з п. 5.1 договору доручення № 1 від 14.06.2016р. цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.05.2019р. Договір вважається автоматично продовженим на таких самих умовах, якщо жодна із сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої дії договору у письмовій формі не пізніше, ніж за один календарний місяць до закінчення терміну його дії.

Листом від 16.06.2016р. за № 1/960 концерном „Військторгсервіс було повідомлено державне підприємство „ТВК про укладання договору доручення №1 від 14.06.2016р., у зв`язку з чим концерн „Військторгсервіс просив державне підприємство „ТВК припинити надання послуг стосовно 50-ти місць та контейнерів по вул. Рожевій та надати концерну оригінали контрактів із відповідними фізичними та/або юридичними особами.

18.07.2016р. державне підприємство „ТВК повідомило позивача, що підставою відмови приймати оплату за договорами є відповідне звернення концерну „Військторгсервіс, оскільки останньому було передано відповідні повноваження на підставі договору доручення №1 від 14.06.2016р. Окрім того, 01.08.2016р. державним підприємством „ТВК було доведено до відома ОСОБА_1 про припинення на вимогу концерну „Військторгсервіс дії договору №4/2009 від 02.02.2009р.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2016р. між Міністерством оборони України в особі концерну „Військторгсервіс, (Сторона 1) та фізичною особою-підприємцем Стащишиним О.В. (Сторона 2 ) було укладено договір №ВКС-1281 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, відповідно до положень п. 1, 7.1 якого Сторона 1 надає Стороні 2 право платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру (надалі майна) на спеціально визначеній для цієї мети території, а Сторона 2 зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги по розміщенню майна згідно з умовами цього договору (далі по тексту договір №ВКС-1281 від 01.09.2016р.). Для встановлення майна Сторона1 виділяє відкриту територію, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, територія ТОВ „Промтоварний ринок, вул. Рожева, торгове місце №3756, згідно з планом розташування, який є невід`ємною частиною цього договору. Договір набуває чинності з 01.09.2016р. і діє до 31.05.2019р. включно.

Позивач стверджує, що укладанням договору №ВКС-1281 від 01.09.2016р. було порушено його права, оскільки право користування торговим місцем №3756 належить ОСОБА_1 на підставі договору №4/2009 від 02.02.2009р., який є діючим, в установленому законом порядку розірваний або визнаний недійсним не був. Наведене, за переконанням позивача тягне за собою недійсність договору №ВКС-1281 від 01.09.2016р., укладеного між Міністерством оборони України, від імені якого діє концерн „Військторгсервіс, та ОСОБА_2 ..

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Отже, істотною передумовою, наявність якої дозволяє реалізувати право особи на судовий захист, є встановлення судом порушеного суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, оскільки відсутність права або інтересу унеможливлює його судовий захист. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне першочергово встановити факт наявності порушеного права або інтересу позивача, що випливає із спірних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, право користування торговим місцем №3756 є предметом договору №4/2009 від 02.02.2009р., укладеним між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство „Південь. Обґрунтовуючи порушення власного права, позивач зазначає, що вказаний договір є чинним, а, відтак, укладання договору, предметом якого є право користування торговим місцем №3756, з іншою особу порушує права позивача.

При цьому, господарський суд, першочергово, вважає за необхідне надати правову оцінку доводам концерну „Військторгсервіс, який взагалі заперечує правомірність використання відповідачем вказаного торгового місця, оскільки, як зазначає відповідач, договір доручення від 27.11.2008р. було укладеного строком до 31.12.2009р., що, за переконанням відповідача, свідчить про неможливість укладання договору №4/2009 від 02.02.2009р. строком до 02.02.2019р.

Відповідно до ч. 1 ст. 238, ст. 1003 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Правові наслідки вчинення правочину представником визначені у ст. 239 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Приписами ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання

З огляду на викладене та враховуючи зміст договору доручення від 27.11.2008р. господарський суд зазначає, що сторонами договору доручення не було встановлено обмежень державного підприємства „Південь на укладення договорів користування торговими місцями певним строком або на строк дії договору доручення, тобто до 31.12.2009р.. Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернень Міністерства оборони України як сторони наймодавця за договором №4/2009 від 02.02.2009р. на адресу ОСОБА_1 щодо припинення договірних відносин.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що ОСОБА_1 відповідно до договору №4/2009 від 02.02.2009р. належить право користування торговим місцем №3756, яке стало предметом договору №ВКС-1281 від 01.09.2016р., а отже, господарський суд доходить висновку, що укладанням спірного правочину було порушено права позивача.

При цьому, господарський суд відхиляє доводи ОСОБА_2 , викладені у відзиві по позовну заяву, відповідно до яких останній зазначає, що договір №4/2009 від 02.02.2009р. припинив свою дію, оскільки листом №092/45 від 20.07.2016р. державним підприємством „ТВК було повідомлено позивача про припинення дії договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Положеннями п. 6.4 договору №4/2009 від 02.02.2009р. визначено, що дія договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї зі сторін. При цьому, сторона, яка виступає з ініціативною про припинення дії договору повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.
Встановлені вимоги договору №4/2009 від 02.02.2009р. щодо припинення його дії за ініціативою однієї зі сторін, тобто Міністерством оборони України дотримані не були, оскільки, як було встановлено судом, повідомлення позивача про припинення дії договору від 01.08.2016р. не може вважатись належним, оскільки державне підприємство „ТВК станом на 01.08.2016р. не було уповноважене на вчинення вказаних дій в інтересах Міністерства оборони України. Крім того, господарський суд зазначає, що спірний договір було укладено 01.09.2016р., що, в свою чергу, свідчить про недотримання з боку відповідача як порядку так і строку, після спливу якого концерн „Військторгсервіс міг вирішувати питання про передання права користування торговим місцем іншій особі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Абзацом 4 п. 2.1. Постанови Пленуму від 29 травня 2013 року № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, ч. 1 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що укладанням оспорюваного договору відповідачами було допущено порушення прав позивача, яким об`єкт найму використовувався на законних підставах. Як зазначалося по тексту рішення вище, договір №4/2009 від 02.02.2009р. є діючим, в установленому законом порядку розірваний або визнаний недійсним судом не був.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що обставини, якими обґрунтований позов ОСОБА_1 , в процесі розгляду даної справи знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, позовні вимоги про визнання недійсним договору №ВКС-1281 від 01.09.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладеного між Міністерством оборони України, в особі концерну „Військторгсервіс, та фізичною особою-підприємцем Стащишиним Олегом Володимировичем, підлягає задоволенню.

В силу положень ч. 1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується, зокрема, принципом верховенством права.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до концерну „Військторгсервіс та Стащишина. О.В. у повному обсязі шляхом визнання недійсним договору №ВКС-1281 від 01.09.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів відповідно до ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 237, 238, 241, 509, 929, 759, 760, 761, 1000, 1003 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір №ВКС-1281 від 01.09.2016р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладений між Міністерством оборони України /03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022/ в особі концерну „Військторгсервіс /03151, м. Київ -151, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А, ідентифікаційний код 33689922/ та фізичною особою-підприємцем Стащишиним Олегом Володимировичем / АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 /.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Стащишина Олега Володимировича / АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 / на користь фізичної особи-підприємця Цурака Олександра Вікторовича / АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 / судовий збір у розмірі 689 грн. /шістсот вісімдесят дев`ять грн./. Наказ видати.

4. Стягнути з концерну „Військторгсервіс /03151, м. Київ -151, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А, ідентифікаційний код 33689922/ на користь фізичної особи-підприємця Цурака Олександра Вікторовича / АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 / судовий збір у розмірі 689 грн. /шістсот вісімдесят дев`ять грн./. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 26 грудня 2016 р.

Суддя С.П. Желєзна