РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/9922/15

За позовомПублічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Маркет-Груп»
простягнення 56 150 253,85 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Бітюкова І.В.
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (надалі - ПАТ «ДПЗКУ») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет-Груп» (надалі - ТОВ «Маркет-Груп») про стягнення 56 150 253,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору №509 від 08.09.2014 р. позивач здійснив передоплату товару, а відповідач належним чином зобов'язання з поставки товару не виконав, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про повернення суми передоплати у розмірі 37 137 287,40 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 7 554 762,24 грн., штрафу у розмірі 3 123 423,42 грн., 3% річних у розмірі 620 939,35 грн. та інфляційних у розмірі 7 713 841,44 грн. за несвоєчасне виконання зобов'язання з поставки товару.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.04.2015 р. порушено провадження у справі у справі та призначено її до розгляду на 13.05.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. розгляд справи відкладено на 03.06.2015 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

02.06.2015 р. представником відповідача подане клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведеність відповідачем необхідності призначення у справі саме судово-економічної експертизи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2015 р. розгляд справи відкладено на 06.07.2015 р. у зв'язку з неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 06.07.2015 р. у справі призначено судово-бухгалтерську експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, розгляд справи зупинено до проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.01.2016 р. поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 24.02.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.02.2016 р. призначено у справі №910/9922/15 додаткову судово-бухгалтерську експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, розгляд справи зупинено.

10.11.2016 р. до канцелярії суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експертів №4317/16282/16-45 від 27.10.2016 р. за результатами проведення судової експертизи у справі №910/9922/15.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2016 р. поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду на 07.12.2016 р.

06.12.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про призначення додаткової судово-бухгалтерської експертизи, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведення представником ТОВ «Маркет-Груп» необхідності призначення такої експертизи та неможливості розглядати справу за наявними в ній документами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.12.2016 р. розгляд справи відкладено на 14.12.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача.

В судове засідання представник позивача з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, 13.12.2016 р. до канцелярії суду подав клопотання про призначення додаткової судово-бухгалтерської експертизи, в задоволенні якого судом також було відмовлено з огляду на недоведення представником ТОВ «Маркет-Груп» необхідності призначення такої експертизи та неможливості розглядати справу за наявними в ній документами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.09.2014 р. між ПАТ «ДПЗКУ» (покупець) та ТОВ «Маркет-Груп» (постачальник) був укладений договір №509 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується у період з 15.09.2014 р. по 31.10.2014 р. поставити покупцю дизельне паливо та бензин автомобільний (товар), а покупець своєчасно прийняти і в повному обсязі здійснити оплату вартості товару на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що постачальник зобов'язується поставити товар в наступних асортименті і кількості та за наступними цінами: дизельне паливо в талонах або старт-картках об'ємом 148 820 л за ціною 16,5 грн./літр; дизельне паливо наливом об'ємом 2 751 791 л за ціною 15,6 грн./літр; бензин А-92 в талонах або старт-картках об'ємом 64 900 л за ціною 16,9 грн./літр; бензин А-95 в талонах або старт-картках об'ємом 31 760 л за ціною 17,01 грн./літр; загальна вартість товару - 47 020 199,60 грн.

Згідно з п. 3.1 Договору оплата покупцем проводиться на умовах 100% передоплати на кожну конкретну партію товару, на підставі отриманого рахунку-фактури та оформлених належним чином первинних документів на поставку товару, а саме податкової накладної на товар.

За змістом п. 3.3 Договору після надання всіх вищезазначених документів, покупець проводить оплату партії товару в строк протягом 3 банківських днів з дати отримання рахунку фактури від постачальника.

Відповідно до п. 4.2 Договору строк поставки (передачі) товару - 5 календарних днів з моменту отримання постачальником погодженої обома сторонами і підписаної специфікації від покупця та оплаченого рахунку-фактури.

Пунктом 4.8 Договору передбачено, що датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками обох сторін даного договору ТТН та/або видаткової накладної на приймання товару та/або акту приймання-передачі товару.

10.09.2014 р. та 17.11.2014 р. сторонами були підписані специфікація №1/1 про поставку товару на загальну суму 30 049 255,60 грн. та специфікація №13/1 про поставку товару на суму 15 122 944,00 грн.

На виконання умов Договору, позивачем було перераховано на користь відповідача передоплату у розмірі 45 172 199,60 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № від 11.09.2014 р. та №117634 від 19.11.2014 р.

Відповідачем частково було поставлено товар на уму 8 034 912,20 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, підписаними сторонами у період з 08.09.2014 р. о 15.04.2015 р.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язання по поставці товару, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 37 137 287,40 грн.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи (платіжними дорученнями № від 11.09.2014 р. та №117634 від 19.11.2014 р.) підтверджується перерахування позивачем на рахунок відповідача передоплату вартості товару у розмірі 45 172 199,60 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.2 Договору строк поставки (передачі) товару - 5 календарних днів з моменту отримання постачальником погодженої обома сторонами і підписаної специфікації від покупця та оплаченого рахунку-фактури.

У зв'язку з тим, що між сторонами виник спір з приводу існування заборгованості відповідача за непоставлену ним продукцію, ухвалою господарського суду міста Києва від 06.07.2015 р. у справі призначено судово-бухгалтерську експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-економічної експертизи №13141/13142/15-45 від 30.12.2015 р., поставка ТОВ «Маркет-Груп» товарів (дизельного палива та бензину) в період з 08.09.2014 р. по 15.04.2015 р. документально підтверджується на суму 8 034 912,20 грн.; за період з 11.03.2015 р. по 25.03.2015 р. в кількісному виразі згідно товарно-транспортних накладних підтверджується поставка 176 005,00 літрів.

За результатами додаткової судово-економічної експертизи (висновок №4317/16282/16-45 від 27.10.2016 р.) експерти вказували, що згідно наявних документів та враховуючи, що на дослідження не надано належним чином оформлених первинних документів щодо підтвердження поставки та приймання товарів за період з 11.03.2015 р. по 25.03.2015 р., документально підтверджується поставка ТОВ «Маркет-Груп» товарів за Договором за період з 08.09.2014 р. по 15.04.2015 р. на суму 8 034 912,20 грн.

Згідно із ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Частинами 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Із матеріалів Висновку вбачається, що він обґрунтований, містить докладний опис проведеного дослідження, чіткий висновок з поставленого перед експертами питання, а будь-яких обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність Висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи сторонами не наведено, судом не встановлено.

Відтак, надані Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України висновки є належними та допустимими в розумінні ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі.

Таким чином суд вважає доведеним факт поставки відповідачем на користь позивача товару на уму 8 034 912,20 грн. на підставі видаткових накладних, підписаних сторонами у період з 08.09.2014 р. о 15.04.2015 р.

Крім того, в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії товарно-транспортних накладних, які в розумінні положень п. 4.8 Договору фіксують факт та дату здійснення поставки товару, згідно яких позивачем у період з 10.03.2015 р. по 25.03.2015 р. був отриманий товар (дизельне паливо та бензин) у наступному розмірі:

- дизельне паливо наливом у кількості 271 645 літрів;

- дизельне паливо в талонах у кількості 8 400 літрів;

- бензин А-92 в талонах у кількості 153 790 літрів;

- бензин А-95 в талонах у кількості 7 145 літрів.

З урахуванням того, що товарно-транспортні накладні не містили ціни товару, що був поставлений на користь позивача, суд врахував, що поставка такого товару відбувалася за цінами, погодженими сторонами в п. 1.2 Договору.

Відтак, на підставі вказаних товарно-транспортних накладних відповідачем була здійснена поставка товару на користь позивача на суму 4 651 517,80 грн., що не заперечувалося представником позивача в судових засіданнях.

За таких обставин, виконуючи умови Договору, ТОВ «Маркет-Груп» поставило на користь ПАТ «ДПЗКУ» товар на загальну суму 12 686 430,00 грн. (8 034 912,20 грн. + 4 651 517,80 грн.).

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Листом-вимогою №130-2-12/684 від 06.02.2015 р. позивач звернувся до відповідача, в якому просив здійснити поставку оплаченого товару на суму 37 910 737,40 грн.

23.03.2015 р. у зв'язку з не поставкою оплаченого товару, позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою №130-2-12/1479, в якому просив повернути грошові кошти, на які не було здійснено поставку товару.

Таким чином, у відповідача виникло грошове зобов'язання по поверненню позивачу передоплати у розмірі 32 485 769,60 грн., а строк його виконання настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 32 485 769,60 грн. згідно ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги ПАТ «ДПЗКУ» про стягнення з ТОВ «Маркет-Груп» заборгованості у розмірі 32 485 769,60 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Позовні вимоги в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 4 651 517,80 грн. задоволенню не підлягають, оскільки поставка товару на користь позивача в цій часині відбулася до моменту звернення із даним позовом до суду.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 7 554 762,24 грн. та штрафу у розмірі 3 123 423,42 грн. за прострочення виконання зобов'язання з поставки товару у період з 16.09.2014 р. по 15.04.2015 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по поставці товару не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Викладене підтверджується постановами Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у справі №23/225 та 27.04.2012 р. у справі №06/5026/1052/2011.

Пунктом 7.3.1 Договору визначено, що за несвоєчасну поставку товару постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% вартості товару, за яким допущено прострочення виконання, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкцій у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому співвідношенні розмір штрафу.

Таким чином, умовами Договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору в частині несвоєчасної поставки товару (не грошового зобов'язання) у вигляді сплати пені та штрафу.

Враховуючи, що судом встановлено факт прострочення виконання зобов'язання з поставки товару на суму 44 620 334,60 грн. більше ніж на 30 днів, то правомірним є стягнення з відповідача штрафу у розмірі 3 123 423,42 грн. (44 620 334,60 грн.*7%).

За перерахунком суду, враховуючи встановлену судом загальну суму заборгованості відповідача за поставлену продукцію, розмір пені, що підлягає до стягнення з відповідача, становить 7 457 070,37 грн. В іншій частині (97 691,87 грн.) пеня нарахована безпідставно.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 620 939,35 грн. та інфляційних у розмірі 7 713 841,44 грн. за прострочення відповідачем зобов'язання з поставки товару у період з 16.09.2014 р. по 15.04.2015 р.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Аналізуючи положення глави 47 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 р. №3-1гс14.

Згідно п. 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Як встановлено судом, 23.03.2015 р. у зв'язку з не поставкою оплаченого товару, позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою №130-2-12/1479, в якому просив повернути грошові кошти, на які не було здійснено поставку товару.

Таким чином, до моменту звернення позивача із вказаною листом-вимогою, у відповідача існувало не грошове зобов'язання з поставки товару, а після направлення такої вимоги у ТОВ «Маркет-груп» виникло грошове зобов'язання з повернення суми попередньої оплати.

Відтак, нарахування 3% річних та інфляційних за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання з повернення суми передоплати є правомірним лише після направлення позивачем лиса-вимоги №130-2-12/1479 від 20.03.2015 р.

На підставі викладеного та враховуючи період нарахування 3% річних та інфляційних, визначений позивачем в додатках до позовної заяви, судом здійснено власний перерахунок, за наслідками якого правомірним є стягнення з ТОВ «Маркет-груп» 3% річних у розмірі 53 401,27 грн. за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 26.03.2015 р. по 15.04.2015 р. Інфляційні нарахування за вказаний період мають нульове значення, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Маркет-груп» на користь ПАТ «ДПЗКУ» заборгованості у розмірі 32 485 769,60 грн., штрафу у розмірі 3 123 423,42 грн., пені у розмірі 7 457 070,37 грн. та 3% річних у розмірі 53 401,27 грн.

В іншій частині (заборгованість у розмірі 4 651 517,80 грн., пеня у розмірі 97 691,87 грн., інфляційні у розмірі 7 713 841,44 грн. та 3% річних у розмірі 567 538,08 грн.) в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет-Груп» (62501, Харківська обл., Вовчанський р-н, м. Вовчанськ, вул. Харківська, 1; ідентифікаційний код 34185162) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1; ідентифікаційний код 37243279) заборгованість у розмірі 32 485 769 (тридцять два мільйони чотириста вісімдесят п'ять тисяч сімсот шістдесят дев'ять) грн. 60 коп., пеню у розмірі 7 457 070 (сім мільйонів чотириста п'ятдесят сім тисяч сімдесят) грн. 37 коп., штраф у розмірі 3 123 423 (три мільйони сто двадцять три тисячі чотириста двадцять три) грн. 42 коп., 3% річних у розмірі 53 401 (п'ятдесят три тисячі чотириста одна) грн. 27 коп. та судовий збір у розмірі 56 120 (п'ятдесят шість тисяч сто двадцять) грн. 58 коп.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.2016 р.

Суддя В.П. Босий