КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р. Справа№ 910/15065/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Громницький Ю.П. (довіреність №14-132 від 13.05.2014 р.)

від відповідача - Шимко Л.М. (довіреність №Д-14/16 від 03.08.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

на рішення господарського суду міста Києва від 12.10.2016 р.

у справі №910/15065/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» про стягнення 135629,22 грн. пені, 8837,65 грн. 3% річних та 31058,51 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.10.2016 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 67814,84 грн. пені, 8837,65 грн. 3% річних, 31058,51 грн. інфляційних втрат та 2632,89 грн. судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення в частині відмови у стягненні пені в розмірі 67814,84 грн. та прийняти в цій частині нове рішенням, яким стягнути з відповідача 67814,84 грн. пені, у стягненні якої було відмовлено.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в своїй апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені в розмірі 67814,84 грн. та прийняти в цій частині нове рішенням, яким стягнути з відповідача 67814,84 грн. пені, у стягненні якої було відмовлено. Щодо апеляційної скарги відповідача заперечував, просив відмовити у її задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в своїй апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити. Проти апеляційної скарги позивача заперечував, просив відмовити у її задоволенні.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі укладеного 25.06.2015 р. договору № 15-738-Б між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як продавцем, та Дочірнім підприємством «КиївГазЕнерджи», як покупцем, позивачем протягом липня - грудня 2015 року було поставлено відповідачу природний газ на суму 45477863,24 грн., що підтверджується залученими до справи копіями актів приймання-передачі за період липень - грудень 2015 року, що підписані, скріплені печатками сторін та зауважень не містять.

Предметом спору у даній справі є стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок за поставлений відповідачу природний газ.

Відповідно до п. 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно п. 3.4 договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

За умовами п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем включно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. А у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі за розрахунковий місяць.

Наявними у матеріалах справи відомостями щодо строків і розмірів здійснених відповідачем оплат за газ протягом спірного періоду, які визнаються сторонами у справі, підтверджуються факти здійснення відповідачем оплат у тому числі після 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на залежність настання строку оплати за газ від виконання позивачем обов'язків, встановлених п. 3.4 договору, а отже відсутність з боку відповідача порушення грошового зобов'язання.

З умов договору вбачається, що його положення не ставлять зобов'язання оплатити фактично поставлений газ в залежність від повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу. Закон таку залежність також не встановлює. Доказів протилежного відповідачем не надано.

Натомість, договором встановлено, що момент переходу права власності на природний газ від продавця до покупця - у пунктах приймання-передачі (п.3.1); момент виникнення зобов'язання з оплати газу - шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. І лише у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі (п.6.1); спосіб визначення кількості фактично переданого природного газу - за показами комерційних вузлів обліку споживачів покупця (п.4.1).

Як зазначено вище, в матеріалах справи наявні копії актів приймання-передачі природного газу за період липень - грудень 2015 року, які підписані сторонами, скріплені печатками та зауважень не містять.

Так, п. 3.4 договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п. 6.1 договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Тобто, настання обов'язку з оплати використаного газу не прив'язується до моменту підписання вказаних актів.

Отже, п. 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу, тому, у випадку оплати після 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, таке прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не є пов'язаним з моментом реального підписання відповідного акта.

Умови договору не містять застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку двадцятиденного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу, тому час підписання сторонами відповідного акта ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням відповідача.

При цьому, акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, а тому, виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником. Крім того, п. 3.4 договору зобов'язує саме покупця надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість.

З огляду на наведене, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Крім того, наявність оплат за спірний період, які були внесені відповідачем, та зарахування яких визнається позивачем, також свідчить про визнання відповідачем факту настання строку для розрахунків у тому числі без отримання підписаного з двох сторін акта приймання-передачі газу та обізнаність відповідача про розмір заборгованості.

Отже, оплата за отриманий у період липень - грудень 2015 року на підставі договору газ мала бути здійснена відповідачем шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки, а у разі неповної оплати відповідач був зобов'язаний остаточно розрахуватися до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, чого ним зроблено не було. Тому, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач порушив взяті на себе грошові зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань позивач просить суд стягнути з відповідача 848,44 грн. пені, нарахованої на суму основної заборгованості у розмірі 2938,42 грн. за період з 11.02.2015 р. по 12.08.2015 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині реалізації газу, покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Враховуючи вимоги п. 7.2 договору, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позивачем було невірно визначено період нарахування пені. Так, колегія суддів вважає, що початком періоду нарахування пені має бути 20.01.2016 р. (20 число місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору), сума заборгованості на яку нараховується пеня становить 1460314,68 грн. (на день закінчення строку дії договору).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 71978,35 грн. за період з 20.01.2016 р. по 29.02.2016 р.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 8837,65 грн. 3% річних та 31058,51 грн. інфляційних втрат.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, встановила, що позивачем неправомірно нараховано відповідачу суму інфляційних втрат, оскільки за період, зазначений позивачем у розрахунку позовних вимог, індекс інфляції мав від'ємне значення. Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що вимога позивача про стгянення з відповідача 31058,51 грн. інфляційних втрат є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, то колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновокм суду першої інстанції, що вимога позивача про стягненя з відповідача 3% річних у розмірі 8837,65 грн. є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення на 50 % розміру пені, що підлягає стягненню у відповідності до ст. 233 ГК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

Відповідно до абзацу 1 п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 р., вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як вбачається з письмових пояснень відповідача, і які суд першої інстанції врахував при зменшенні нарахованої позивачем до стягнення пені, представник відповідача зазначав на складний фінансовий стан та збитковість підприємства, представником якого він є.

Втім, тяжкий фінансовий стан товариства не може вважатися безумовною підставою для застосування положень п. 3 ст. 83 ГПК України, адже, враховуючи положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник у випадку порушення грошового зобов'язання не може посилатися на неможливість його виконання через брак коштів.

У свою чергу нарахована позивачем пеня базується на умовах договору укладеного між сторонами, які в силу закону є обов'язковими для виконання, у тому числі для відповідача. Здійснюючи господарську діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов'язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та відмовляє відповідачу у задоволенні вказаного клопотання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи позивача та відповідача, викладені ними в апеляційних скаргах, заслуговують на увагу, а тому останні підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове скасування рішення господарського суду міста Києва від 12.10.2016 р. в частині позовних вимог про стягнення суми інфляційних втрат та пені.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 12.10.2016 р. у справі №910/15065/16 скасувати частково.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» (м. Київ, вул. Кіквідзе, 4, літера Б; ідентифікаційний код 39835779) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) 71978 (сімдесят одну тисячу дев'ятсот сімдесят вісім) грн. 35 коп. пені, 8837 (вісім тисяч вісімсот тридцять сім) грн. 65 коп. 3% річних, 1212 (одну тисячу дванадцять) грн. 25 коп. судового збору за подання позову та 1333 (одну тисячу триста триста тридцять три) грн. 47 коп. за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) на користь Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» (м. Київ, вул. Кіквідзе, 4, літера Б; ідентифікаційний код 39835779) 1562 (одну тисячу шістдесят дві) грн. 72 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

У решті позову відмовити.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити господарському суду міста Києва.

Справу №910/15065/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк