ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р. Справа № 911/3206/16

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віакон Україна»

до Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

про стягнення 198 216,16 грн.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1, предст. за дов. від 01.08.2016;

відповідач не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Віакон Україна» (позивач) до Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (відповідач) з позовом про стягнення 198 216,16 грн., які складаються з 145 969, 85 грн. інфляційних втрат, 52 246, 31 грн. 3% річних.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що на підставі трьохсторонньої Угоди про переведення (уступку) права вимоги суми заборгованості інших осіб перед стороною, а також рішення господарського суду Київської області від 10 серпня 2015 року у справі № 911/1987/15, з Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» підлягає до стягнення на користь ТОВ «Віакон Україна» 2 891 086, 80 грн. основного боргу та 57 821, 74 грн. судового збору.

Однак, зважаючи на те, що зазначена сума боргу вчасно сплачена не була, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 26.08.2015 по 09.12.2015 на суму боргу в розмірі 2 948 908,54 грн. та за період з 10.12.2015 по 28.09.2016 на суму 1 098 908,54 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.10.2016 було порушено провадження по справі №911/3206/16 та призначено розгляд справи на 24.10.2016 року.

24.10.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи. Зокрема, вказане клопотання мотивоване тим, що на виконання розпорядження № 48908877/1, затвердженого 20.09.2016 начальником ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, грошові кошти, що надійшли на часткове погашення суми основного боргу за рішенням № 911/1987/15 в розмірі 41 566,36 грн. підлягали перерахуванню на рахунок позивача, а тому в період з 10.12.2015 по 28.09.2016 сума боргу була меншою, ніж зазначає позивач. Зокрема, за словами відповідача, зазначена сума була погашена у примусовому порядку 14.09.2016.

24.10.2016 позивачем були подані уточнення, з яких вбачається, що сума боргу в розмірі 41 566,36 грн., про яку зазначає відповідач, надійшла на рахунок ТОВ «Віакон Україна» 27.09.2016.

В судовому засіданні 24.10.2016 було оголошено перерву до 28.11.2016.

28.11.2016 в судове засіданні відповідач не зявився, однак через канцелярію суду подав відзив на позов, відповідно до якого він зазначає, що позовні вимоги не визнає виходячи з того, що судовий збір стягнений за рішенням, не підлягає включенню до суми грошового зобовязання. Також відповідачем надано власний контррозрахунок інфляційних та 3% річних за заявлений позивачем період.

Ухвалою суду від 28.11.2016 строк вирішення спору було продовжено та розгляд справи відкладено на 13.12.2016.

08.12.2016 позивачем в порядку ст. 22 ГПК України було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній зазначає, що у звязку з тим, що у виконавчому провадженні на користь ТОВ «Віакон Україна» було перераховано частину боргу, а саме: 27.09.2016 41 566,36 грн.; 04.11.2016 100 000,00 грн.; 07.11.2016 50 000,00 грн.; 14.11.2016 38 712, 46 грн., виникла необхідність в зміні позовних вимог.

Так, у відповідності до нового розрахунку, розмір інфляційних втрат складає 188 911, 34 грн. (з 26.08.2015 по 03.11.2016) та 3% річних 54 615, 72 грн. (з 26.08.2015 по 04.12.2016), що разом складає 243 527, 06 грн. Зазначені розрахунки у відповідності до заяви про збільшення позовних вимог, здійснені без врахування судового збору, виходячи тільки із суми основного боргу, яку було стягнуто за рішенням суду у справі № 911/1987/15.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 55 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошей - стягуваною сумою або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) поряду.

Враховуючи те, що у відповідності до вищезазначених норм законодавства, ціну позову вказує позивач, зазначена заява відповідає нормам господарського процесуального законодавства, суд зазначає, що має місце нова ціна позову 243 527,06 грн., виходячи з якої й вирішується спір.

13.12.2016 відповідачем було подано відзив на заву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній стверджує, що сума боргу в розмірі 38 712, 46 грн., яка за словами позивача, була сплачена 14.11.2016, насправді була перерахована 06.10.2016, про що свідчить розпорядження державного виконавця № 48908877/1.

При цьому, відповідач в судове засідання повторно не зявився та про причини неявки суд не повідомив.

У випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна позиція викладена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції.

Згідно з ч. 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

13.12.2016 року у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, та як пояснив представник позивач, 09.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Віакон Україна (позивач), Державним підприємством ШРБУ №100 ВАТ Державна Акціонерна компанія Автомобільні дороги України (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Саватекс Агро (первісний кредитор) було укладено трьохсторонню Угоду про переведення (уступку) права вимоги суми заборгованості інших осіб перед стороною (надалі - Угода).

Згідно з п. 3 Угоди Товариство з обмеженою відповідальністю Саватекс Агро в рахунок виконання своїх грошових зобовязань перед позивачем передало останньому право вимоги стягнення основної дебіторської заборгованості за Договором купівлі-продажу №131008 від 13.10.2008 року та Додатковою угодою № 1 від 07.06.2011 року до Договору купівлі-продажу №131008 від 13.10.2008 року (надалі - Договір) на загальну суму 3 041 086,60 грн.

Зважаючи на те, сума боргу за Договором в повному обсязі та своєчасно сплачена не була, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення залишку суми основного боргу, яка склала 2 891 086,00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10 серпня 2015 року у справі № 911/1987/15 позовні вимоги ТОВ «Віакон Україна» задоволено повністю, стягнуто з Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ТОВ «Віакон Україна» 2 891 086, 80 грн. основного боргу та 57 821, 74 грн. судового збору.

Зазначене рішення набрало законної сили 26 серпня 2015 року, про що видано відповідний наказ.

07 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження № 48908877 та встановлено семиденний термін для добровільного виконання боржником своїх зобовязань згідно рішення суду.

Враховуючи вищевикладене та те, що на даний час заборгованість відповідача перед позивачем повністю не погашена, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які у відповідності до заяви про збільшення позовних вимог складають 188 911, 34 грн. та 54 615, 72 грн. відповідно.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

У відповідності до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Таким чином, позивачеві передано вимоги у відповідності до умов Угоди про переведення боргу та норм чинного законодавства.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Таким чином, звернення позивача до суду з позовом про нарахування інфляційних втрат та 3% річних, у звязку з несвоєчасним повернення боргу, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, є правомірним та обґрунтованим.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, за розрахунком позивача інфляційні втрати складають 188 911, 34 грн., 3% річних - 54 615, 72 грн.

У відзивах на позов відповідач зазначає, що позивачем не враховані часткові проплати, які надходили від відповідача 14.09.2016 в сумі 41 566,36 грн. та 06.10.2016 в сумі 38 712,46 грн.

В свою чергу, ТОВ «Віакон Україна» були надані суду виписки по особовим рахункам, з яких вбачається, що проплата в сумі 41 566,36 грн. надійшла на особовий рахунок позивача 27.09.2016; проплата в сумі 100 000,00 грн. - 04.11.2016; проплата в сумі 50 000,00 грн. 07.11.2016; проплата в сумі 38 712, 46 грн. -14.11.2016.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (п. 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Отже, моментом виконання грошового зобовязання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Таким чином, заперечення відповідача з приводу здійснених проплат раніше, ніж зазначено позивачем, судом оцінюється критично. Крім того, зазначені в якості доказів розпорядження державного виконавця датовані 14.09.2016 та 06.10.2016 лише свідчать про необхідність відповідача погасити певні суми, а не проведену ним оплату.

З урахуванням викладеного, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, який наданий позивачем за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» за періоди зазначені позивачем, та з урахуванням часткових проплат, які надходили від відповідача та про які зазначалось вище, суд встановив, що розрахунок інфляційних втрат здійснено арифметично вірно, у звязку з чим заявлені до стягнення 188 911,34 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

З приводу 3% річних, то за наданий позивачем загальний період з 29.08.2015 по 04.12.2016 підлягає до стягнення за розрахунком суду 55 406, 07 грн. Однак, зважаючи на те, що суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог, що визначено ст. 83 ГПК України, 3% річних задовольняються в сумі заявленій позивачем 54 615, 72 грн.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 54 615,72 грн. 3% річних та 188 911,34 грн. інфляційних втрат.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3652,91 грн. судового збору, що становить 1,5% ціни позову.

При цьому, суд зазначає, що згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Таким чином, за звернення до суду з позовом про стягнення 243 527,06 грн. (з урахуванням заяви про збільшення) підлягає сплаті судовий збір в сумі 3 652, 91 грн.

Разом з тим, при зверненні до господарського суду Київської області позивач сплатив 2 973, 24 грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 175 від 28.09.2016, а при подачі заяви про збільшення позовних вимог доплатив ще 1378, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 344 від 25.11.2016, що разом складає 4 351,24 грн. Таким чином, позивачем було переплачено судовий збір в сумі 698,33 грн.

У відповідності до п. 1 ч.1 ст. 7 та ч. 2 ст. 7 Закону України Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (07335, Київська обл., Вишгородський район, с. Демидів, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віакон Україна» (03191, м. Київ, вул. Вільямса, буд. 4, ) 54 615 (пятдесят чотири тисячі шістсот пятнадцять) грн. 72 коп. 3% річних та 188 911 (сто вісімдесят вісім тисяч девятсот одинадцять) грн. 34 коп. інфляційних втрат, 3 652 (три тисячі шістсот пятдесят дві) грн. 91 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення: 23.12.2016р.

Суддя О.В. Щоткін