КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2016 р. Справа№ 910/14074/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Кульбака С.Е., директор, наказ №2 від 06.03.2014;

від відповідача - Ніколова В.М., довіреність №220/819/д від 30.12.2015,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" на рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2016р. у справі №910/14074/16 (суддя Пінчук В.І.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" до Міністерства оборони України про визнання недійсним п. 7.3.3. договору № 286/3/15/544 від 30.10.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО" звернулось до господарського суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання недійсним п. 7.3.3. договору № 286/3/15/544 від 30.10.2015р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.09.2016р. у справі №910/14074/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні даного рішення суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання п. 7.3.3 договору недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2016р. у справі №910/14074/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на невідповідність пункту 7.3.3 договору положенням ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3,549, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст.216, 217, 218, 230, ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України через вміщення у ньому умови про нарахування штрафу за порушення строків поставки виходячи із вартості договору, а не з вартості непоставленого товару.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 19.12.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" (постачальник) та Міністерством оборони України (замовник) 30.10.2015 року було укладено договір № 286/3/15/544 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у 2015 році (до 20.12.2015 року (включно)) поставити замовнику вироби текстильні готові (спальний мішок) у кількості 15000 штук загальною вартістю 9 749 700, грн., в т.ч. ПДВ (далі - товар), а замовник зобов'язується забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Згідно п. 7.3.3 договору, за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Позивач просить визнати пункт 7.3.3 договору недійсним, посилаючись на невідповідність його положенням ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3,549, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст.216, 217, 218, 230, ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України через вміщення у ньому умови про нарахування штрафу за порушення строків поставки виходячи із вартості договору, а не з вартості непоставленого товару.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із відмовою у задоволенні позову, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Укладаючи договір № 286/3/15/544 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) сторони у пункті 7.3.3 передбачили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України унормовує, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 цього ж Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Згідно з приписами статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

При цьому, слід зазначити, що позивач фактично прийняв умови п. 7.3.3 договору шляхом його підписання.

З огляду на викладене, підписавши договір, який містить оскаржуваний наразі п. 7.3.3, сторони погодили відповідну можливість нарахування за порушення строків виконання зобов'язання постачальником пені в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів - додаткового стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Отже, укладаючи договір з наявністю у ньому п. 7.3.3, позивач усвідомлював його зміст, вчиняв правочин з власної волі, добровільно, розуміючи наслідки своїх дій та відповідно погодив з відповідачем таку можливість.

Слід також зазначити, що оскаржуваному наразі п. 7.3.3 договору вже надавалася судом оцінка на предмет його відповідності нормам чинного законодавства та було стягнуто нараховані на підставі вказаного пункту штрафні санкції.

Так, Заступник Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) звертався до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" про стягнення 1 080 266,76 грн., з яких 397 787,76 грн. пені та 682 479,00 грн. штрафу (які заявлялися на підставі оспорюваного у даній справі п. 7.3.3 договору).

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.06.2016 року у справі №910/8970/16 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" на користь Міністерства оборони України штрафні санкції в розмірі 529 408, 71 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 у справі №910/8970/16 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" задоволено частково; рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2016 року у справі №910/8970/16 змінено; присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" штрафні санкції в розмірі 51088 грн. 43 коп. В іншій частині рішення залишено без змін.

Крім цього, судом розстрочено виконання рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2016 року у справі №910/8970/16.

Суд апеляційної інстанції у вказаній постанові дійшов висновку, що п. 7.3.3 оскаржуваного договору відповідає нормам чинного законодавства та має бути застосований з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Присудження до стягнення в судовому порядку штрафних санкцій, нарахованих на підставі оскаржуваного наразі пункту 7.3.3 договору, з аналізом його на предмет законності, унеможливлює визнання вказаного пункту недійсним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги судом відмовляється, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2016р. у справі №910/14074/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/14074/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко