ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

19 грудня 2016 р. Справа № 902/457/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за первісним позовом: Виконавчого комітету Вінницької міської ради, м.Вінниця

до: Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця", м.Вінниця

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом - ОСОБА_1, м.Вінниця

про визнання недійсним частини договору купівлі-продажу приміщення

та за зустрічним позовом: Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця", м.Вінниця

до: Виконавчого комітету Вінницької міської ради, м.Вінниця

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1, м.Вінниця

про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

Виконавчого комітету Вінницької міської ради: Петров Андрій Анатолійович, довіреність № 1 від 12.01.16, службове посвідчення № 85 видане 21.09.2016 р.

Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця": Костєлєй Костянтин Леонідович, довіреність № 1-01/51 від 10.06.16, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 01.04.1996 р.

третьої особи на стороні позивача ОСОБА_1 за первісним позовом та третьої особи на стороні відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_4, довіреність № б/н від 19.07.16, паспорт серії НОМЕР_2 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 05.05.2001 р.

КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації": Слишинський Ігор Володимирович, посвідчення № 87 дійсне до 12.01.2017 р.

ВСТАНОВИВ :

Виконавчим комітетом Вінницької міської ради заявлено позов до Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення від 26.04.2001 р.

02.06.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/457/16.

13.06.2016 р. до Господарського суду Вінницької області надійшла зустрічна позовна заява Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця" до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 - про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном.

Ухвалою суду від 13.06.2016 р. зустрічний позов Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця" про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном призначено для спільного розгляду з первісним позовом Виконавчого комітету Вінницької міської ради на 14.06.16 р.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Відповідно до ухвали від 03.08.2016 р. справу № 902/457/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_9., судді ОСОБА_10 та Мельник П.А. та призначено до розгляду на 06.09.2016 р.

Ухвалою суду від 06.09.2016 р. розгляд справи відкладено до 22.09.2016 р.

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 р. головуючого суддю ОСОБА_9. звільнено з посади судді.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 902/457/16, відповідно до якого справа №902/457/16 розподілена судді ОСОБА_10

Ухвалою суду від 26.09.2016 р. суддя ОСОБА_10 прийняла дану справу до свого провадження та призначила її до розгляду на 27.10.2016 р.

Указом Президента України № 424/2016 від 29.09.2016 р. суддю ОСОБА_10 звільнено з посади судді у зв'язку з чим розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 902/457/16 за результатами якого зазначена справа розподілена судді Банаську О.О.

Ухвалою суду від 06.10.2016 р. справу № 902/457/16 прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду на 27.10.2016 р.

25.10.2016 р. до суду надійшла заява Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця" про відвід судді Банаська О.О.

Крім того, 25.10.2016 р. від Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця" надійшли письмове пояснення, з яких слідує, що приміщення № 114 будинку АДРЕСА_1 знаходиться у спільному володінні територіальної громади в особі Вінницької міської ради, яка в силу ст.360 ЦК України, як співвласник своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язана нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, тобто, нести відповідальність за зобов'язаннями щодо відшкодування шкоди в даному випадку повинні усі співвласники.

Ухвалою від 27.10.2016 р. заяву про відвід судді Банаська О.О. відхилено.

Ухвалою суду від 27.10.2016 р. розгляд справи відкладено до 17.11.2016 р., та в подальшому ухвалою суду від 17.11.2016 р. розгляд справи відкладено до 05.12.2016 р.

Ухвалою суду від 05.12.2016 р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи до 19.12.2016 р.

19.12.2016 р. від відповідача за первісним позовом до суду надійшли додаткові пояснення по суті спору.

При розгляді справи здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі клопотання Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця".

Розглядаючи вказаний спір судом із тексту первісного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення від 26.04.2001 р., поясненні від 10.06.2016 р., від 14.06.2016 р., від 20.07.2016 р., від 01.08.2016 р. встановлено, що позовні вимоги мотивовано тим, що ПрАТ "Укртранс-Вінниця", користуючись належними йому на праві власності вбудованим нежитловим приміщенням під № 116 в будинку АДРЕСА_1, зачинило двері в коридор під № 19 приміщення № 116, що в свою чергу унеможливлює доступ до коридору № 18 приміщення № 116, в якому розташований прохід до приміщень комунальної форми власності № 114, відтак, створює штучні перешкоди у доступі до приміщень комунальної власності територіальної громади м.Вінниці, а також перешкоди правам третіх осіб створює передумови для визнання угоди недійсною (а.с.4-7, 32-34, 121-122, 158-160, 193-194, т.1).

Заявою про зміну предмету позову № б/н від 20.07.2016 р. (вх.№ 06-52/6721/16) позивач за первісним позовом уточнив позовні вимоги та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення від 26.04.2011 р. в частині продажу: коридору - 1 приміщення № 116 загальною площею 8,8 м. кв., кабінету - 18 приміщення № 116, загальною площею 3,2 м. кв., кабінету 19 приміщення № 116, загальною площею 8,3 м. кв. (а.с.162, т.1).

В якості нормативного обґрунтування заявленого позову позивач за первісним позовом посилається на приписи ст.134 ГК України, ст.ст.48, 49 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст.ст.16, 29, 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування".

Відповідач у відзиві на первісний позов від 10.06.2016 р. (вх.№ 06-52/5457/16 від 13.06.16 р.), відзиві від 01.09.2016 р. (вх.№ 06-52/7935/16), поясненнях від 10.06.2016 р., від 25.10.2016 р., від 05.12.2016 р., від 19.12.2016 р. позов не визнає в повному обсязі та просить в його задоволенні відмовити повністю з мотивів його безпідставності вказуючи на наступні доводи в обґрунтування своїх заперечень:

- позивачем пропущено строк позовної давності до вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу приміщення від 26.04.2001 р., оскільки після укладання спірного договору сплинуло повних 15 років;

- позовна заява не містить обґрунтування невідповідності договору чинному законодавству, визнання недійсним якого є предметом позову;

- позовна заява не містить визначення, яка саме мета, що суперечить інтересам соціалістичної держави і суспільства, переслідувалась при укладанні оспорюваного договору, а також обґрунтування та доведеності наявності умислу у обох чи/або у однієї із сторін договору;

- ні позовні заява, ні додані до неї матеріали не доводять про існування у позивача та/або третьої особи - гр. ОСОБА_1 будь - яких прав на користування у будь - який спосіб спірним приміщенням;

- ПрАТ "Укртранс - Вінниця" є одноособовим власником ізольованого від інших приміщень житлового будинку АДРЕСА_1 нежитлового приміщення № 116 з окремим входом, яке не має площ спільного користування з третіми особами та проходів до інших приміщень вказаного будинку;

- позовні матеріали не містять жодного доказу набуття позивачем та/або третьою особою права спільного користування та/або спільного доступу/проходу із власником приміщення № 116 за адресою АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ПрАТ "Укртранс - Вінниця" (а.с. 32-34, 78-79, 80-85, т.1, 70-77, 135-136, т.2).

Також 13.06.2016 р., 02.09.2016 р. та 25.10.2016 р. Приватним акціонерним товариством "Укртранс-Вінниця" подано заяви (вх.№ 06-52/5460/16, вх. №06-52/7938/16 та вх.№ 06-52/9822/16) про застосування строків позовної давності (а.с. 90-91, т.1, 79-81, 131-133, т.2).

В свою чергу вимога за зустрічним позовом про зобов'язання власника вбудованого нежитлового приміщення № 114 в будинку АДРЕСА_1 в особі Виконавчого комітету Вінницької міської ради відновити стан суміжної стіни приміщення № 114 та коридору № 19 вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення № 116 в будинку АДРЕСА_1, що існував до самовільного встановлення дверного отвору шляхом демонтажу дверей та відновлення цілісності суміжної стіни обґрунтована тим, що на початку 2015 р. з боку приміщень, що належать позивачу за первісним позовом в суміжній капітальній стіні № 19 приміщення № 116 було пробито отвір та встановлено двері особами, що перебувають у відносинах із позивачем за первісним позовом.

Згоди на вчинення подібних дій ні позивач, ні особи, що перебувають у відносинах із позивачем від керівництва ПрАТ "Укртранс - Вінниця" не отримували.

Прорізання дверного отвору та наступне встановлення в ньому дверного блоку, які порушують цілісність і ізольованість приміщення № 116 є таким, що здійснено самочинно (а.с.92-95, т.1).

Заявою № 1-01/143 від 19.12.2016 р. (вх.№ 06-52/12070/16) позивач за зустрічним позовом уточнив заявлені вимоги в частині літерних позначень приміщень № 116 в буд. АДРЕСА_1, м.Вінниця, змінених за наслідками внесення змін до інвентаризаційної справи, відповідно до яких замість визначення "коридор № 19 вбудовано - прибудованого нежитлового приміщення № 116 в будинку АДРЕСА_1" вважати "коридор № 21 вбудовано - прибудованого нежитлового приміщення № 116 в будинку АДРЕСА_1"; замість визначення "коридор № 18 вбудовано - прибудованого нежитлового приміщення № 116 в будинку АДРЕСА_1" вважати "коридор № 20 вбудовано - прибудованого нежитлового приміщення № 116 в будинку АДРЕСА_1".

В якості нормативного обґрунтування заявленого позову позивач за зустрічним позовом посилається на приписи ст.ст.16, 177, 386 ЦК України.

У відзиві на зустрічний позов б/н від 27.10.2016 р. та додаткових поясненнях відповідач за зустрічним позовом його не визнає в повному обсязі та просить в його задоволенні відмовити з підстав недоведеності доведених обставин.

Зокрема, на думку представника позивача за первісним позовом, матеріали справи не містять жодних доказів, які підтверджували б факти здійснення у 2015 р. ним реконструкції або ж інших видів будівельних робіт.

Крім того, надуманим, на думку виконкому, є твердження відповідача за первісним позовом про те, що правоохоронним органом встановлено факт протиправного пробиття дверного отвору та встановлення дверей, оскільки зі змісту листа Вінницького відділу УМВС України у Вінницькій області від 09.06.2015 р. № 1/П-1252, на який посилається ПрАТ "Укртранс - Вінниця" в зустрічному позові вбачається, що за наявності цивільно - правових відносин перевірка правоохоронним органом не проводилась (а.с.142-144, т.2).

Листом від 19.07.2016 р. (вх. № 06-52/6728/16) третя особа - ОСОБА_1 надав ряд документів на виконання вимог ухвали суду від 24.06.2016 р. (а.с.165-178, т.1).

Листом № 182/01-16 від 19.09.2016 р. (вх.№ 06-52/8532/16) нотаріус Конюк В.О. на виконання вимог ухвали суду від 06.09.2016 р. надав копію договору купівлі - продажу, посвідченого 26.04.2001 р. за реєстровим № 1545 та документи, на підставі яких посвідчувався даний договір (а.с.94-112, т.2).

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та представника КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації", розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши в судовому засіданні матеріали інвентаризаційної справи № 2190 на житловий будинок з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями першого поверху за АДРЕСА_1, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство "Укртранс - Вінниця" є власником вбудовано - прибудованого приміщення під № 116 в будинку АДРЕСА_1, згідно договору купівлі - продажу приміщення від 26.04.2001 р., відповідно до умов якого Вінницька міська рада в особі Управління комунального майна м.Вінниці (Продавець) продала, а ЗАТ "Укртранс - Вінниця" (Покупець) придбало дане приміщення, загальною площею 214 м. кв.

17.03.2009 р. між Вінницькою міською радою в особі Управління комунального майна м. Вінниці (Продавець) та гр. ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі - продажу приміщення, згідно якого Продавець передав у власність Покупцеві частину (1/50 частки) вбудованого нежитлового приміщення під №114 (№ 9, № 11-13) на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 54,36 м.

В даному договорі зазначається, що право власності на об'єкт приватизації переходить до ОСОБА_7 з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Покупцеві переходить право власності на дане приміщення, тобто він є суб'єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених Господарським кодексом України.

02.06.2015 р. до Вінницької міської ради надійшов лист гр. ОСОБА_1, змістом якого повідомлено, що ПрАТ "Укртранс - Вінниця", яке також є власником приміщень за адресою АДРЕСА_1, протиправно перекрила прохід спільного користування через загальний коридор до частини приміщень заявника - ОСОБА_1 та до частини приміщень, які належать територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради, шляхом встановлення замка та блокування дверей, тим самим порушуючи права та інтереси заявника.

Згідно п. 8.2 вищевказаного договору купівлі - продажу приміщення від 17.03.2009 p., Вінницька міська рада (Продавець) гарантувала можливість доступу до об'єкта приватизації через коридор спільного користування.

На підставі Розпорядження міського голови від 18.06.2015 р. № 196-р створено комісію для перевірки об'єкта комунальної власності, вбудованого приміщення, що позначене під № 114 (№ 1, № 3 - 8, № 10, № 14 - 33) в інвентаризаційній справі № 2190 реєстровий № 1103, що розташоване по АДРЕСА_1, належного на праві комунальної власності територіальній громаді м. Вінниці на підставі Свідоцтва НОМЕР_3 про право власності від 18.03.2008 р.

В ході проведення обстеження комісією встановлено, що двері в коридор під № 19 приміщення № 116 виявились зачиненими, що в свою чергу унеможливлює доступ до коридору під № 18 приміщення № 116 в якому розташований прохід до приміщень комунальної форми власності - № 114 (№ 1, № 3 - 8, № 10, № 14 - 33).

Доступ до приміщення під № 114, що належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради та вхід до якого здійснюється через приміщення під № 116, а саме через коридори, які згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літера "А" по АДРЕСА_1, позначені на плані поверху під № 1, № 19, № 18, які належать ПрАТ "Укртранс - Вінниця") є зачиненими, але судом встановлено, що прохід до приміщення № 114, яке належить позивачу за первісним позовом здійснюється безперешкодно із іншої сторони будівлі через приміщення № 1.

Вбудовано - прибудоване приміщення під № 116, загальною площею 214,0 м в будинку АДРЕСА_1 належить на праві власності ПрАТ "Укртранс - Вінниця" згідно договору купівлі - продажу приміщення від 26.04.2001 р., укладеного Вінницькою міською радою в особі Управління комунального майна із ЗАТ "Укртранс - Вінниця", правонаступником якого (згідно Статуту) є відповідач.

Надаючи юридичну оцінку та правову кваліфікацію відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та визначаючи яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності

Беручи до уваги, що договір купівлі - продажу приміщення між Вінницькою міською радою та ПАТ "Укртранс - Вінниця" укладений 26.04.2001 р., за таких обставин, правовідносини, що існували на момент укладення даного правочину регулювалися Цивільним кодексом Української РСР в редакції від 18.07.1963 р.

Так, стаття 49 ЦК УРСР визначає, що якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою, або належне їй на відшкодування виконаного стягується в дохід держави.

Відповідно до п.6 Постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" в редакції від 25.05.1998 р., до цих угод мають належати угоди, які порушують основні принципи існуючого суспільного ладу, зокрема спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або приватної власності, використання майна, що знаходиться в їх власності або користування на шкоду, правам, свободам і гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР, чинної на момент укладення договору, недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Крім того, згідно правових позицій, викладених в Постанові Пленуму ВСУ №3 від 28.04.1978 р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суду N 9 від 06.11.2009 р.) та Узагальненні ВСУ від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за правилами ст.48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки закону, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами й організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст.49 ЦК УРСР).

Слід також зазначити, що рекомендації Вищого господарського суду України дозволяли визнавати недійсними за ст.49 ЦК УРСР будь - які угоди суб'єктів підприємства, якщо використання такої власності може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Позивачем в ході розгляду справи не доведено жодним та допустимим доказом, яким чином факт укладення договору купівлі - продажу від 26.04.2001 р. являється суперечним інтересам держави і суспільства, та яким чином наслідки його укладення порушують основні принципи існуючого суспільного ладу та порушують права та охоронювані законом інтереси позивача.

Також, позивачем не зазначено, вимогам якого закону та/або інших актів, виданих органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції не відповідає оспорювана частина договору від 26.04.2001 р., і в чому полягає її невідповідність таких законів.

Слід також зауважити, що зміст та умови спірного договору від 26.04.2001 р. не визначають в приміщенні № 116 приміщень спільного користування Продавця і Покупця, як на момент укладення, так і на майбутнє, жодних застережень з цього приводу угода від 26.04.2001 р. не містить.

Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі - продажу приміщення від 26.04.2001 р. недійсним, відтак, підстави для задоволення первісного позову відсутні.

При відмові в задоволенні первісного позову суд приймає до уваги також наступні положення законодавства.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

В ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписи п. 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до положень абз. 5 п. 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Суд зазначає, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-94цс13 від 25.12.2013 р.

Натомість аргументація заявленого первісного позову переконливо свідчить, що причиною звернення з даним позовом стала наявність перешкод у користуванні майном зі сторони ПрАТ "Укртранс - Вінниця" третій особі - ОСОБА_8, що свідчить про неправильність обраного позивачем за первісним позовом способу захисту порушеного права.

Щодо заявлених ПрАТ "Укртранс - Вінниця" клопотань про застосування строків позовної давності, відповідно до якого останній вважає, що оскільки спірний Договір купівлі - продажу приміщення між сторонами було укладено 26.04.2001 р., а отже, строк позовної давності до вимог про визнання недійсним Договору сплив 26.04.2004 р., в той час, як позивач звернувся із цим позовом до суду 30.05.2016 року, тобто вже після спливу строку позовної давності, суд зазначає таке.

Відповідно до п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено, що договором купівлі - продажу приміщення від 26.04.2001 р. не були порушені будь-які права та законні інтереси позивача, підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин у суду відсутні.

Розглянувши зустрічний позов ПрАТ "Укртранс - Вінниця", суд дійшов висновку, що він задоволенню не підлягає виходячи із наступного.

Посилання позивача за зустрічним позовом на ст. 391 ЦК України та заявлення вимог про зобов'язання власника вбудованого нежитлового приміщення № 114 в будинку АДРЕСА_1 в особі Виконавчого комітету Вінницької міської ради відновити стан суміжної стіни приміщення № 114 та коридору № 19 вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення № 116 в будинку АДРЕСА_1, що існував до самовільного встановлення дверного отвору, шляхом демонтажу дверей та відновлення цілісності суміжної стіни свідчить про обрання відповідного способу захисту права власності, зокрема шляхом звернення з негаторним позовом до суду.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, а саме в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном.

Тобто передбачений вищевказаною правовою нормою негаторний позов пред'являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним. Також характерною ознакою цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі.

Натомість, відповідно до встановлених під час розгляду обставин справи та наявної в справі технічної документації на житловий будинок з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа № 2190) вбачається, що власником досліджених, суміжних спірних (в частині користування майном) приміщень в буд. АДРЕСА_1 м.Вінниця окрім позивача за зустрічним позовом є гр. ОСОБА_1 (приміщення №№ 12, 21 на схемі розташування).

Згідно матеріалів технічного паспорту на приміщення № 116 інвентаризаційної справи № 2190, виготовленого станом на 05.02.2014 р. стіни приміщення № 116, що межують з іншими приміщеннями будинку АДРЕСА_1, не мають дверних та/або віконних отворів.

Так, відповідно до свідоцтва про право власності на вбудоване приміщення від 18.03.2008 р. та Реєстраційного посвідчення від 21.07.2008 р., копія яких додано позивачем за первісним позовом/відповідачем за зустрічним позовом до позовної заяви від 30.05.2016 р. № 01-00-01 1-13135, власником приміщень: літери "А" -1 поверх - пр. № 114; № 1; № 3 - № 8; № 10; № 14 - № 33 будинку АДРЕСА_1, є територіальна громада м. Вінниці в особі Вінницької міської ради.

Судом встановлено, що вказане приміщення за № 114 має суміжні стіни з приміщення № 116, яке належить ПрАТ "Укртранс-Вінниця" по № 11 - № 13, № 15, № 16, № 18 - № 20 приміщення № 116.

Матеріалами справи стверджується, що власником приміщення № 114 (№ 9, № 11-13) на першому поверсі в буд. АДРЕСА_1 загальною площею 54,36 м.кв. (1/50 частки вбудованого приміщення), в якому було встановлено спірний дверний отвір в суміжній стіні є третя особа по справі - гр. ОСОБА_1, право власності якого було набуто в 2009 р. згідно договору купівлі - продажу від 17.03.2009 р., чинного на день винесення даного рішення.

Згідно ч. 1 ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Відповідно до п. 4 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України" № 01-08/369 від 29.06.2010 р. зазначено, що залучення у разі необхідності підприємства, організації чи громадянина, що виступав у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відповідачем у тій же справі здійснюється на загальних підставах та в порядку, визначених статтею 24 ГПК України. У такому разі відповідне підприємство, організація чи громадянин втрачає статус третьої особи у даній справі, при цьому прийняття якогось окремого судового рішення з приводу виключення його з числа третіх осіб не вимагається.

Відповідно до п.1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання.

Якщо ж такої згоди не надано, то господарський суд у залежності від конкретних обставин справи розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і відмовляє в позові, оскільки відповідач не є належним.

Якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, ані припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи (в тому числі про відмову в позові, якщо відповідач є неналежним).

Позивачем за зустрічним позовом в ході розгляду справи не доведено та жодним чином не обгрунтовано, яким чином були порушені його законні права відповідачем - Виконавчим комітетом Вінницької міської ради, який є власником іншого, не спірного в частині користування - суміжного приміщення.

Також, матеріали справи не містять жодних клопотань та/або заяв про заміну первісного відповідача належним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки спірне майно, що є предметом даного спору за зустрічним позовом встановлено в приміщенні гр. ОСОБА_1, відповідачем у даній справі має бути саме гр. ОСОБА_1

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, правом на звернення до господарського суду користуються підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Стаття 21 Господарського процесуального кодексу України визначає, що сторонами в судовому процесі - позивачем і відповідачем - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього кодексу. Вищевикладене зазначене також у Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 20.10.2006 р. № 01-8/2351.

А тому, в силу положень ст. 12 ГПК України даний спір не підвідомчий господарським судам, оскільки предмет спору безпосередньо стосується прав і обов'язків зазначеної фізичної особи.

При цьому позивачем за зустрічним позовом не обгрунтовано та не доведено, що саме відповідач за зустрічним позовом здійснював у 2015 р. реконструкцію, переобладнання або ж інші види будівельних робіт.

За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого зустрічного позову в частині вимоги до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном.

В зв'язку з відмовою в первісному та зустрічному позові судові витрати покладаються на сторони відповідно до вимог ч.5 ст.49 ГПК України.

19.12.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 45, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні первісного позову Виконавчого комітету Вінницької міської ради до Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення від 26.04.2001 р. укладеного між Вінницькою міською радою та Приватним акціонерним товариством "Укртранс-Вінниця" в частині продажу коридору 1 приміщення № 116 загальною площею 8,8 м2; кабінету 18 приміщення № 116 загальною площею 3,2 м2; кабінету 19 приміщення № 116 загальною площею 8,3 м2 відмовити повністю.

2. У задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Укртранс-Вінниця" до Виконавчого комітету Вінницької міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом зобов'язання власника вбудованого нежитлового приміщення № 114 в будинку АДРЕСА_1 в особі виконавчого комітету Вінницької міської ради відновити стан суміжної стіни приміщення № 114 та коридору № 21 вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення № 116 в будинку АДРЕСА_1, що існував до самовільного становлення дверного отвору, а саме демонтувати двері та встановити цілісність суміжної стіни відмовити повністю.

Повне рішення складено 26 грудня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.