ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р. Справа № 911/2647/16

Розглянувши матеріали справи за позовом за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОГАЗЕНЕРГО»

про стягнення 175244, 54 грн.

та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОГАЗЕНЕРГО»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 40636, 52 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача за первісним (відповідача за зустрічним): не зявився;

від відповідача за первісним (позивача за зустрічним): ОСОБА_2 (довіреність № 2-1/3105-2016 від 31.05.2016 року).

обставини справи:

До Господарського суду Київської області звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОГАЗЕНЕРГО» (далі відповідач) про стягнення 175244,54 грн. заборгованості за Договором поставки № 14/014/14 від 14.04.2014 року, відповідно до умов якого позивачем було взято зобовязання передати у власність відповідача сировину, а відповідачем, у свою чергу, було взято зобовязання прийняти поставлену сировину та сплатити за неї певну грошову ціну.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.08.2016 року порушено провадження у справі № 911/2647/16 та призначено справу до розгляду на 13.09.2016 року.

13.09.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, яким останній проти позову заперечує та просить суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення штрафних санкцій. В судове засідання 13.09.2016 року представник позивача вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 19.08.2016 року не виконав. Розгляд справи відкладався до 11.10.2016 року.

Також, 13.09.2016 року через канцелярію суду, до початку розгляду справи по суті, відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «БІОГАЗЕНЕРГО» (позивач за зустрічним позовом) подано зустрічну позовну заяву б/н від 12.09.2016 року до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (позивач, відповідач за зустрічним позовом) про стягнення 40636,52 грн. штрафних санкцій відповідно до додатку «Специфікація № 1» Договору поставки № 14/04/14 від 14.04.2014 року.

Таким чином, оскільки поданий відповідачем зустрічний позов є взаємоповязаним з первісним, суд приймає його у відповідності до ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, для спільного розгляду з первісним позовом в судовому засіданні та призначає розгляд на 11.10.2016 року.

У звязку з чим, ухвалою від 13.09.2016 року прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОГАЗЕНЕРГО» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 40636,52 грн. штрафних санкцій відповідно до додатку «Специфікація № 1» Договору поставки № 14/04/14 від 14.04.2014 року до спільного розгляду з первісним позовом.

11.10.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та заява про збільшення позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, якою останній просить стягнути з позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) 142608,49 грн.

11.10.2016 року представником позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) подано клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, яке відбулось 11.10.2016 року представники сторін не зявилися, вимоги ухвали суду Господарського суду Київської області від 13.09.2016 року не виконали. У звязку з чим, розгляд справи відкладався до 25.10.2016 року.

25.10.2016 року в судовому засіданні представником позивача (відповідача за зустрічним позовом) подано відзив на позов, яким останній проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання, яке відбулось 25.10.2016 року представники сторін вимоги ухвал від 19.08.2016 року та від 13.09.2016 року не виконали. Розгляд справи відкладався до 07.11.2016 року. Також, ухвалою від 25.10.2016 року продовжено строк розгляду справи.

У звязку з перебуванням судді Карпечкіна Т.П. на лікарняному, розгляд справи 07.11.2016 року не відбувся і був перенесений на 28.11.2016 року.

В судовому засіданні 28.11.2016 року оголошувалась перерва до 05.12.2016 року.

В судове засідання 05.12.2016 року представник позивача за первісним (відповідача за зустрічним) не зявився, відповідач за первісним (позивач за зустрічним позовом) проти первісного позову заперечував, вимоги за зустрічним позовом підтримав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, 14.04.2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник, позивач за первісним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (покупець, відповідач за первісним позовом) було укладено Договір поставки №14/014 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивачем було взято зобовязання передати у власність відповідача сировину, а відповідачем, у свою чергу, було взято зобовязання прийняти поставлену сировину та оплатити її (п. 2.1. Договору).

Позивач зазначає, що виконав свої зобовязання з поставки сировини, про що свідчить факт прийняття поставленої сировини відповідачем за відповідними видатковими накладними.

Однак, як стверджує позивач, відповідач свої зобовязання з оплати поставленої сировини своєчасно та в повному обсязі не виконав.

Згідно умов Договору поставки, головне (основне) зобовязання позивача полягало у поставці продукції. Поставка здійснювалась окремими партіями, істотні умови якої визначалися Специфікацією до договору. Специфікація містить термін поставки та відповідний обсяг продукції, згідно з якими позивач зобовязувався протягом 1 року поставити (передати) відповідачу 2400,00 тон відходів деревини. При цьому, строк поставки продукції за окремими партіями визначався позивачем.

Позивач зазначає, що в рамках Договору поставки ним було поставлено необхідний обсяг сировини, що підтверджується відповідними первинними документами.

Згідно з п. 5.3. Договору поставки оплата отриманої сировини здійснюється після підписання Акту прийому-передачі.

Як зазначає позивач, станом на день подання позовної заяви відповідач не оплатив отриману продукцію, згідно наступних накладних: № 12 від 28.05.2015 року на суму 12 015,00 грн.; № 13 від 30.06.2015 року на суму 4 647,00 грн.; № 14 від 31.07.2015 року на суму 15 222,00 грн.; № 15 від 31.08.2015 року на суму 11 880,00 грн.; № 16 від 30.09.2015 року на суму 15 045,00 грн.; № 17 від 30.10.2015 року на суму 12 543,00 грн.; № 18 від 30.11.2015 року на суму 18 375,00 грн.; № 19 від 31.12.2015 року на суму 18 312,00 грн.; № 1 від 29.01.016 року на суму 16 516,00 грн.; № 5 від 29.02.2016 року на суму 9 957,00 грн.

Всього відповідачем не було проведено розрахунку за отриману продукцію в рамках 10 накладних на загальну суму 134 512, 00 грн.

Також, у звязку з простроченням відповідачем виконання грошового зобовязання з оплати продукції, позивач просить стягнути з відповідача 40 730,54 грн. штрафних санкцій.

Відповідно до п. 6.2. Договору поставки у разі несвоєчасної оплати за отриману сировину відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час такого прострочення, від суми заборгованості.

У звязку з чим, позивачем нараховано відповідачу 28960,81 грн. пені, 8528,73 грн. інфляційних та 3241 грн. 3% річних за порушення грошового зобовязання за період з 29.05.2015 року по 15.08.2016 року (в залежності від сум та періодів фактичного прострочення оплат).

Відповідач надав відзив, в якому проти позову заперечував, зазначив, що у відповідності до п. 4.3. Договору прийом-передача сировини оформлюється шляхом складання та підписання повноважними представниками сторін Акту прийому-передачі сировини та/або інших документів, з обов'язковим наданням сторонами усіх супровідних документів. Згідно з п. 5.3. Договору оплата отриманої сировини здійснюється після підписання сторонами Акту прийому-передачі.

Також п. 5.4 Договору передбачено, що у разі, якщо завантаження та вивезення сировини на склади сторони-2 (покупця) буде здійснюватись стороною-1 (постачальником), покупець проводить оплату за надані послуги по цінах згідно відповідного додатку та підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт.

Сторонами Договору було погоджено, що ціна сировини визначається при підписанні додатків, які є невідємною частиною цього Договору (п. 5.2 Договору).

Відповідач зазначає, що відповідним додатком до Договору є Специфікація №1 на сировину, що буде передана постачальником покупцю у період з 14.04.2014 року по 31.12.2014 року.

ОСОБА_3 передбачено, що ціна за 1 тону сировини включає навантаження, доставку і розвантаження. Таким чином, Специфікацією №1 до Договору передбачалось, що передача сировини здійснюється шляхом доставки і розвантаження на склади відповідача силами позивача.

Однак, як зазначає відповідач, всупереч п. 5.3 Договору, який передбачає, що оплата за поставлену сировину має бути здійснена відповідачем після підписання сторонами Акту прийому-передачі сировини, між ТОВ «Біогазенерго» та ФОП ОСОБА_1 не підписано жодного акту прийому-передачі сировини за Договором поставки № 14/04/14 від 14.04.2014 року, тому у відповідача відсутні зобовязання щодо оплат за Договором.

Відтак, відповідач стверджує, що у нього не настав строк виконання зобовязання, оскільки відсутні акти прийому-передачі сировини та акти прийому-передачі виконаних робіт.

ОСОБА_3 відповідач звертає увагу суду, що позивач здійснює нарахування пені за накладними №12 від 28.05.2015 року, № 13 від 30.06.2015 року, № 14 від 31.07.2015 року з порушенням річного строку позовної давності, встановленого ст.258 Цивільного кодексу України.

Також, відповідач у відзиві зазначає, що позивачем порушено умови Договору щодо обсягів та строків погоджених в Специфікації № 1 поставок сировини.

Зокрема, Специфікацією № 1, що є додатком до Договору визначено строк поставки - з 14.04.2014 року по 31.12.2014 року. Протягом цього періоду позивач мав поставити на склади відповідача сировину - відходи деревини в загальній кількості 2 400,00 тон за ціною 288 000,00 грн.

Однак, станом на 31.12.2014 року позивач поставив лише 760,68 тон сировини загальною вартістю 91 281,60 грн.

Таким чином станом на 31.12.2014 року позивачем було недопоставлено, відтак прострочено поставку 1 639,32 тон сировини загальною вартістю 196 718, 40 грн.

У звязку з чим, відповідачем було подано зустрічний позов з приводу порушення позивачем строків та обсягів поставки сировини.

Відповідно до п. 6.1 Договору у разі якщо в строки, обумовлені в додатках до цього Договору, сировина не буде передана покупцю, постачальник зобовязаний сплатити покупцю неустойку в розмірі 0,5% від вартості непереданої сировини, за кожен день прострочення передачі.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст 232 ГК України). При цьому має бути враховано річний строк позовної давності стягнення неустойки (ст. 258 ЦК України).

Позивач за зустрічним позовом подав заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в якій здійснив розрахунок передбаченої п. 6.1 Договору неустойки за період з 01.01.2015 року по 29.06.2015 року в залежності від фактично існуючих прострочень поставки. Всього позивач за зустрічним позовом просить стягнути 142608,49 грн. неустойки.

Також, позивач за зустрічним позовом зазначив, що хоча відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним) порушено погоджені Специфікацією строки поставки сировини, ним поставки здійснювались протягом 2015-2016 років, що є підставою для переривання строку давності для відповідних зобовязань, відтак і відповідальності за їх невиконання.

Дослідивши обставини спору за первісним позовом, з врахуванням заперечень відповідача за первісним позовом та обставин, викладених в зустрічному позові, судом встановлено наступне.

З врахуванням зауважень відповідача, в ході розгляду спору позивач надав детальний розрахунок основного боргу, в якому відображені всі здійснені відповідачем оплати і за таким розрахунком основна заборгованість складає 125 980,20 грн., як зазначає відповідач у відзиві.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача, що у звязку з відсутністю актів приймання-передачі сировини строк оплати не настав, оскільки між стронами підписані видаткові накладні, які є двосторонніми документами і засвідчують факт передачі продукції та визначають її вартість, яка і заявлена в позові.

Крім того, п. п. 9.1, 9.2 Договору визначено, що Договір діє до 31.12.2014 року і автоматично продовжується на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не направить повідомлення про розірвання Договору за місяць до закінчення строку дії.

Як вбачається з наявних у справі доказів та пояснень сторін, повідомлення про розірвання Договору сторонами не надсилалось, натомість сторони продовжували виконувати умови Договору щодо поставки та прийняття сировини протягом 2015-2016 років.

Як визначено в ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, яка діяла під час здійснення та оформлення спірних господарських операцій), первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, оскільки підписані між сторонами накладні містять номер та дату складення, назви сторін, зміст та обсяг господарської операції, одиниці виміру та вартість, скріплені печатками та підписані представниками сторін і такі підписи не заперчуються, відповідні накладні є документами, які засвідчують факт приймання-передачі сировини, яка неоплачена відповідачем на суму 125 980,20 грн., що також відповідачем по суті не спростовано.

Наведені відповідачем недоліки накладних не спростовують факту поставки сировини і прийняття її відповідачем, тому, з огляду на норму ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, враховуючи невизначеність строку оплати, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

У звязку з невизначеністю строку оплати, у відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, фактично отримана відповідачем сировина мала бути оплачена на наступний день після фактичного отримання, в сумі, погодженій сторонами в Спеціфікації № 1 та у підписаних обома сторонами видаткових накладних.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Таким чином, вимога про стягнення основного боргу за первісним позовом підлягає задоволенню в сумі 125 980,20 грн.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши розрахунок пені за первісним позовом, судом встановлено, що пеня нарахована на фактичні суми заборгованості за фактичні періоди прострочення, тому вимога про стягнення пені є обґрунтованою і правомірною.

Однак, враховуючи, що відповідачем завлено про застосування скороченого строку давності для стягнення пені, вимога щодо пені підлягає задоволенню за річний період, що передував поданню позову, а саме, з 16.08.2015 року по 15.08.2016 року в сумі 26671,80 грн. Решта пені не підлягає задоволенню у звязку з пропуском строку давності.

Також судом встановлено, що 8533,80 грн. сплачених відповідачем, однак не врахованих позивачем в розрахунку позову, згідно з уточненим розрахунком позивача, підлягали зарахуванню в погашення боргу в порядку черговості за першою накладною, що не впливає на розмір пені щодо задоволених судом вимог в межах скороченого строку давності.

Дослідивши розрахунок 3% річних та інфляційних за первісним позовом, судом встановлено, що у звязку з неврахуванням позивачем 8533,80 грн. здійснених відповідачем сплат, відповідні 3% річних та інфляційних підлягають коригуванню. При цьому, до вимог про стягнення річних та інфляційних не застосовуються скорочені строки давності.

За розрахунком суду з відповідача підлягає стягненню 3170,16 грн. 3% річних та 8157,18 грн. інфляційних.

Щодо вимог за зустрічним позовом, судом встановлено, що згідно Специфікації № 1 відповідач за зустрічним позовом (позивач за первісним позовом) мав поставити позивачу за зустрічним позовом (відповідачу за первісним позовом) сировину в період з 14.04.2014 року по 31.12.2014 року в загальній кількості 2 400,00 тон за ціною 288 000,00 грн.

Відповідно до п. 6.1 Договору у разі якщо в строки, обумовлені в додатках до цього Договору, сировина не буде передана покупцю, постачальник зобовязаний сплатити неустойку в розмірі 0,5% від вартості непереданої сировини за кожен день прострочення передачі.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, враховуючи, що сторонами в п. 6.1. Договору погоджено неустойку за прострочення виконання зобовязання з поставки сировини у господарських відносинах, яка відповідає ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України,

Враховуючи, що неустойка нараховується за порушення не грошового зобовязання і її стягнення врегульовано ст. 231 Господарського кодексу України, до такої неустойки не застосовуються обмеження згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Враховуючи передбачену п.6.1 Договору відповідальність та факт прострочення виконання зобовязань з поставки сировини, вимога про стягнення неустойки є обґрунтованою і правомірною.

Оскільки, у визначений згідно Специфікації № 1 період постачальником - відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним позовом) було поставлено лише 760,68 тон сировини загальною вартістю 91281,60 грн., поставка решти 1639,32 тон сировини загальною вартістю 196 718,40 грн. є простроченою і за відповідне прострочення п. 6.1 Договору передбачено відповідальність.

Як вбачається з наданого позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) розрахунку, нараховано неустойку у відповідності до п. 6.1 Договору в розмірі 0,5% від вартості несвоєчасно поставленої сировини (в залежності від періодів та обсягів (вартості) прострочення) за період з моменту настання прострочення, тобто з 01.01.2015 року, у відповідності до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України за шість місяців, до 29.06.2015 року в сумі 142608,49 грн.

Оскільки, прострочене зобовязання (основне) полягає в поставці сировини і позовна вимога за зустрічним позовом полягає у стягненні неустойки за таке прострочення, враховуючи вчинення постачальником дій (з поставки сировини протягом 2015-2016 року), які свідчать про визнання обовязку, відповідні поставки є підставою для переривання строку давності.

Таким чином, вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 142608,49 грн. неустойки.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню в сумі 125 980,20 грн. основного боргу, 26671,80 грн. пені, 3170,16 грн. 3% річних, 8157,18 грн. інфляційних. В решті вимоги за первісним пзовом задоволенню не підлягають. Позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 142608,49 грн. неустойки.

Щодо вимог позивача за первісним позовом про відшкодування йому понесених витрат на правову допомогу адвоката, судом встановлено, що позивач просить відшкодувати йому витрат за договором від 01.08.2016 року (з додатковою угодою від 07.10.2016 року), укладеним з адвокатом ОСОБА_4 (свідоцтво КВ № 005728) згідно прибуткових касових ордерів від 01.09.2016 року (2000 грн.), 01.10.2016 року (2000 грн.) та 07.10.2016 року (42000 грн.) в сумі всього 46000 грн.

Враховуючи, що позов подано у серпні 2016 року і Акт прийому-передачі послуг від 07.10.2016 року включає всі етапи юридичного супроводження з моменту підготовки позову, не можливо встановити які послуги окремо оплачувались за прибутковими касовими ордерами від 01.09.2016 року (2000 грн.), 01.10.2016 року (2000 грн.).

Таким чином, суд визнає підтвердженими і повязаними з розглядом справи витрати за Актом прийому-передачі послуг від 07.10.2016 року згідно прибуткового касового ордеру від 07.10.2016 року (42000 грн.).

Однак, враховуючи заявлену за первісним позовом суму, відповідні адвокатські витрати є неспіврозмірними і виходячи з загальної кількості годин роботи адвоката (28 годин) та загальноприйнятих нормативів, визначених Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» з заявлених позовних вимог підлягали б відшкодуванню витрати на послуги адвоката з розрахунку 40% від мінімальної заробітної плати (1378 грн.) за годину, тобто 15433,60 грн.

Враховуючи чаткове задоволення вимог за первісним позовом, у відповідності до ст..ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України відшкодуванню підлягають витрати на оплату судового збору та визнані судом витрати на оплату послуг адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 2459,70 грн. витрат по сплаті судового збору та 14441,48 грн. адвокатських витрат.

Відшкодування витрат на сплату судового збору за зустрічним позовом покладається на відповідача за зустрічним позовом в повному обсязі в сумі 2139,13 грн., яка підлягала сплаті з заявлених позовних вимог. Зайво сплачені кошти можуть бути відшкодовані за заявою платника відповідною ухвалою суду.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (07201, Київська область, Іванківський район, смт. Іванків, вул. Розважівська, 192; код 33593431) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (77263, Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Будівельників, 2; код НОМЕР_1) 125 980,20 грн. основного боргу, 26671,80 грн. пені, 3170,16 грн. 3% річних, 8157,18 грн. інфляційних, 2459,70 грн. вират по сплаті судового збору та 14441,48 грн. адвокатських витрат.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти первісного позову відмовити.

4. Позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити повністю.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (77263, Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Будівельників, 2; код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Біогазенерго» (07201, Київська область, Іванківський район, смт. Іванків, вул. Розважівська, 192; код 33593431) 142608,49 грн. неустойки та 2139,13 грн. витрат на сплату судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.12.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін