ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 грудня 2016 р. Справа № 902/931/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сидоренко О.О.

представника:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 14.11.2016р.,

у відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп" (вул. Куренівська, буд. 18, офіс 511, м. Київ, 04073; вул. Чапаєвської дивізії, буд. 6/1, офіс 131, м. Одеса, 65101)

до: приватного підприємства "Антарис-Агро" (вул. В.Черкасова, 28, с. Кожухівка, Теплицький район, Вінницька область, 23851)

про стягнення 184197 грн 82 коп.,

В С Т А Н О В И В :

товариством з обмеженою відповідальністю "Роско Груп" заявлено позов до приватного підприємства "Антарис-Агро" про стягнення 184197 грн 82 коп.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 02.11.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/931/16 з призначенням її до розгляду.

Відповідно до ухвали від 24.11.2016р. відкладено слухання справи до 13.12.2016р. через неявку в судове засідання представника позивача та неподання сторонами витребуваних доказів по справі.

В судовому засіданні (13.12.2016р.) представник позивача заявлений позов підтримав, надавши суду заяву вих. №06/12-3 від 06.12.2016р. про зменшення позовних вимог, в якій останній зменшив позовні вимоги в частинні стягнення основної суми боргу, у зв"язку зі частковою сплатою відповідачем заборгованості в цій частинні в сумі 134532 грн та збільшив позовні вимоги в частинні стягнення пені та 20% річних, відтак просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 54317 грн 34 коп., з яких 1997 грн 26 коп. основний борг, 15093 грн 42 коп. пені, 26906 грн 40 коп. та 10320 грн 26 коп.- 20% річних.

Вказану заяву позивача судом повернуто без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, в звязку з несплатою позивачем судового збору в частинні збільшення вимог про стягнення пені та 20% річних.

Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався не зважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи формуляром (протоколом) судового засідання від 24.11.2016р., в якому представник відповідача була присутньою.

Відповідно до абз. 2 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

А відтак, відповідач є таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи.

При цьому суд констатує, що останнім не подано жодного клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

Водночас статтею 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Беручи до уваги приписи ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача, за наявними у ній матеріалами, згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши представника позивача, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

29.01.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Роско Груп" (постачальник, позивач) та приватним підприємством "Антарис-Агро" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №КМ-2 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобовязується поставити покупцю засоби захисту рослин та іншу хімічну продукцію (товар), а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар на умовах договору.

Згідно із п. 1.2. Договору кількість та асортимент товару зазначаються в специфікаціях, які є невідємною частиною договору.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договору ціна за одиницю, строки, умови оплати та загальна вартість товару зазначаються у специфікації до договору. Оплата товару здійснюється покупцем в строк передбачений договором, у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті на зазначений в договорі розрахунковий рахунок постачальника.

Згідно із п.п. 3.1. Договору за умовами попередньої оплати за товар, покупець зобовязаний сплатити вартість товару відповідно до виставленого постачальником рахунку протягом 3-ох календарних днів з моменту його отримання.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. Договору за умовами оплати товару після його отримання сторони у відповідній специфікації встановлюють ціну та загальну вартість товару в гривнях, а також визначають їх еквівалент в доларах США за курсом, що склався на міжбанківському валютному ринку України. В тому випадку, якщо встановлений Національним банком України курс долара США до гривні на момент здійснення платежу за товар вищий ніж курс долара США зазначений у специфікації, на момент укладення договору, то для визначення суми, яка підлягає сплаті покупцем за товар використовується формула: Вт = (Ко/Кп)хВгрн, де Вт- вартість товару до сплати з урахування різниці між встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США, згідно умов договору; Вгрн- вартість товару у національній валюті, зазначена у відповідній специфікації; Ко- офіційний курс гривні до долара США встановлений Національним банком України на дату оплати (визначається за даним сторінки http://www.bank.gov.ua або будь-яких інших офіційних джерел, а в разі її недоступності визначається як курс готівкового продажу долара США у банку ПАТ КБ «Приватбанк»); Кп- курс гривні до долара США, що склався на міжбанківському валютному ринку України на момент підписання договору.

Розрахунок зобовязання з оплати за товар відповідно до п. 3.3 Договору здійснюється сторонами до моменту повного розрахунку покупцем за поставлений товар (п. 3.4. Договору).

Згідно із п.п. 3.5., 3.6. Договору у встановлений договором строк оплати за товар покупець зобовязаний звернутись до постачальника за наданням відповідної коригуючої накладної на вартість товару та рахунку для здійснення платежу, після чого оплатити відповідний рахунок на протязі 3-ох календарних днів. При цьому ціна товару в коригуючій накладній буде вважатися чинною тільки за умови, якщо протягом строку оплати, курс долара США встановлений Національним банком України не збільшиться по відношенню до гривні. У випадку якщо покупець не звернеться до постачальника за коригуючою накладною та рахунком протягом 5-ти днів з встановленої договором дати оплати за товар розрахованих відповідно до п. 3.3. Договору вважається дата відповідного поштового відправлення з коригуючою накладною та рахунком, а у випадку неотримання - дата направлення. Вартість товару вважається узгодженою в розмірі встановленому в п. 3.3. договору та у відповідній коригуючій накладній незалежно від того чи підписана вона покупцем.

Відповідно до п.п. 5.2., 5.3. Договору приймання товару по кількості та якості здійснюється відповідно до вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення й товарів народного споживання по кількості №П-6, Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення й товарів народного споживання по якості №П-7 та інших нормативних документів, які регламентують приймання товару з урахуванням умов встановлених договором. Приймання товару по кількості і якості проводиться покупцем в момент отримання його від постачальника. Покупець зобовязаний перевірити кількість товару, його вагу, цілісність тари, пломб на ній (якщо вони присутні) відсутність ознак ушкодження і псування товару, й у випадку їхнього виявлення негайно до закінчення прийому письмово про це заявити постачальнику. При відсутності такої заяви товар вважається прийняти покупцем.

За змістом п. 7.2. Договору даний договір вступає в закону силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. У випадку невиконання або неналежного виконання покупцем вимог договору постачальник має право в односторонньому порядку розірвати договір надіславши письмове повідомлення покупцю.

Специфікації та інші додатки до договору вважаються невідємною частиною договору та є дійсними за умови підписання та скріплення печатками кожної із сторін. У разі якщо з будь-яких причин відповідна специфікація є відсутньою у сторін, для виконання зобовязань за договором використовуються дані видаткових накладних на товар, що поставляється за договором (п. 7.3. Договору).

Специфікаціями до Договору сторони визначили асортимент, одиницю виміру, кількість товару, ціну за одиницю товару на момент укладення договору (грн. з ПДВ), грошовий еквівалент ціни товару за одиницю з ПДВ (долар США), загальну вартість товару на момент укладення договору (грн. з ПДВ), грошовий еквівалент загальної вартості з ПДВ (долар США), термін поставки товару та його оплати у розмірі 100% загальної вартості товару.

Судом встановлено, що взяті на себе зобов'язання відповідно до умов Договору позивач виконав належним чином, передавши відповідачу товар на загальну суму 388447 грн 81 коп., що стверджується видатковими накладними на отримання товару №99 від 14.03.2016р. на суму 34064 грн, №96 від 14.03.2016р. на суму 253915 грн 81 коп., №283 від 01.04.2016р. на суму 13246 грн, №737 від 10.05.2016р. на суму 28090 грн, №784 від 16.05.2016р. на суму 3610 грн 80 коп., №954 від 31.05.2016р. на суму 55521 грн 20 коп.

Однак, відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого ним товару виконав частково в сумі 253915 грн 81 коп., що підтверджується копією банківської виписки за період з 29.01.2016р. по 29.01.2016р., внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем щодо оплати отриманого товару, яка з урахування різниці між встановленим НБУ курсом гривні до долару США (п.п. 3.3., 3.4. Договору) складає 136530 грн 26 коп. (134532 грн сума заборгованості за накладними + 1997 грн 26 коп. сума курсової різниці = 136529 грн 26 коп.).

31.05.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Роско Груп" та приватним підприємством "Антарис-Агро" підписано акт звірки взаєморозрахунків, яким сторони підтвердили наявну заборгованість відповідача перед позивачем з оплати товару, що в свою чергу свідчить про визнання відповідачем факту існування заборгованості за договором поставки товару.

Непроведення відповідачем решти розрахунків згідно умов Договору стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами договору поставки №КМ-2 від 29.01.2016р., між ними виникли правовідносини з договорів купівлі-продажу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" зазначено, що строк виконання грошового зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою статті 692 ЦК України та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Відповідно до ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, з урахуванням приписів вищевказаного законодавства, зокрема положень ч. 2 ст. 692 ЦК України, зважаючи на відсутність чіткого визначення в пунктах договору строку оплати покупцем отриманого товару, суд дійшов висновку, що зобов'язання відповідача з оплати товару виникло з моменту отримання ним вказаного товару на підставі накладних.

В ході розгляду справи судом встановлено, що частину основного боргу в сумі 134532 грн відповідачем погашено після порушення провадження у даній справі, що стверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою від 17.11.2016р.

У пункті п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому припинення провадження у справі на підставі зазначеної нормиГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір щодо стягнення основної заборгованості в сумі 134532 грн, а тому провадження у цій частині підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення решти суми основного боргу в розмірі 1997 грн 26 коп. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її у вказаному розмірі.

Поряд з цим, судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 12653 грн 38 коп. пені, 26906 грн 40 коп. штрафу та 8108 грн 78 коп.- 20% річних, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч. 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 6.2. Договору у випадку порушення строків та/або умов оплати товару, покупець зобовязаний сплатити останньому від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмір подвійної облікової ставки НБУ (що діяла на час порушення зобовязання) за кожний день прострочення оплати. При прострочені оплати на строк понад три календарних днів, покупець окрім пені сплачує штраф у розмір 20% від суми простроченої заборгованості.

За змістом п. 6.5. Договору у разі невиконання покупцем зобовязань щодо термінів оплати товару та/або невиконання зобовязань передбачених п. 3.2., 3.3. Договору, покупець відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 20% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений додатками до договору. Проценти нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, штрафу та 20% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства.

Дослідивши розрахунок заявлених до стягнення з відповідача пені в розмірі 12653 грн 38 коп. (за період прострочення з 01.07.2016р. по 18.10.2016р.) та 20% річних в сумі 8108 грн 78 коп. за період прострочення з 01.07.2016р. по 18.10.2016р., судом встановлено, що позивачем при визначенні періоду їх нарахування взято за основу початок періоду з 01.07.2016р.

Однак, зважаючи на вищевказані приписи законодавства, позивач при зверненні з даним позовом до суду повинен був виходити з положень ч. 2 ст. 692 ЦК України, відповідно до якої він мав право нараховувати пеню та 20% річних з моменту прийняття відповідачем товару окремо на підставі кожної з видаткових накладних, оскільки договором фактично іншого строку не встановлено. Проте, суд, приймаючи рішення, виходить саме із заявленого позивачем початку періоду нарахування пені та 20% річних, оскільки в силу ч. 2 ст. 692 ЦК України в будь-якому випадку строк виконання останніх настав з 01.07.2016р., а відтак, беручи до уваги, що силу п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України підстав для виходу за межі позовних вимог немає, суд розглядає позов в межах заявлених останнім вимог.

Перевіркою за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" правильності розрахунку штрафу та 20% річних за несвоєчасне виконання зобов'язань за Договором, судом не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Поряд з цим, здійснивши за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" обрахунок пені нарахованої за вказаний позивачем період, суд визначив її розмір в сумі 12618 грн 81 коп., яка в сукупності є меншою ніж та, що заявлена позивачем 12653 грн 38 коп., а тому решта заявлених до стягнення пені в розмірі 34 грн 57 коп. задоволенню судом не підлягає.

При цьому, суд зазначає, що одночасне стягнення пені і штрафу та стягнення 20% річних чітко узгоджується з вимогами чинного законодавства України, зокрема положенням ст. 231 ГК України, якою підтверджується можливість одночасного застосування штрафу і пені за порушення господарських зобов'язань та положенням ст. 625 ЦК України, якою передбачено право сторін самостійно встановлювати в договорі інший розмір процентів річних, ніж той який передбачений Законом (3% річних).

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34,43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково.

Витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (в частині основного боргу підлягають віднесенню на відповідача в повному обсязі, так як спір доведений до суду з вини останнього).

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 80, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства "Антарис-Агро" (вул. В. Черкасова, 28, с. Кожухівка, Теплицький район, Вінницька область, 23851, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп" (вул. Куренівська, буд. 18, офіс 511, м. Київ, 04073; вул. Чапаєвської дивізії, буд. 6/1, офіс 131, м. Одеса, 65101, ) 1997 грн 26 коп. основного боргу, 12618 грн 81 коп. пені, 26906 грн 40 коп. штрафу, 8108 грн 78 коп. 20% річних та 2762 грн 45 коп. витрат зі сплати судового збору.

Провадження у справі в частині стягнення 134532 грн основного боргу припинити відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмета спору.

В задоволенні пені в сумі 34 грн 57 коп. відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 19 грудня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Чапаєвської дивізії, буд. 6/1, офіс 131, м. Одеса, 65101)

3 - відповідачу (вул. В.Черкасова, 28, с. Кожухівка, Теплицький район, Вінницька область, 23851)