донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

20.12.2016 справа №905/1552/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді Склярук О.І. Геза Т.Д., Ушенко Л.В.

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача 1: від відповідача 2:Хряк О.О., за посвідченням не з'явився не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуВолноваської міської ради Волноваського району Донецької області, м. Волноваха Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від21.07.2016р.
у справі№ 905/1552/16 /головуючий суддя: Бокова О.В., судді: Сковородіна О.М., Мальцев М.Ю./
за позовом Волноваської місцевої прокуратури, м. Волноваха Донецької області
до відповідачів1.Волноваської міської ради Волноваського району Донецької області, м. Волноваха Донецької області 2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Волноваха Донецької області
провизнання незаконним рішення, визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту та звільнення земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Волноваська місцева прокуратура, м. Волноваха звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Волноваської міської ради, м. Волноваха та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Волноваха про визнання недійсним рішення сесії Волноваської міської ради 6 скликання за № 47-1283 від 19.12.2014р. "Про надання дозволу на розміщення нового торгового об'єкту на території міста Волноваха", визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту від 29.12.2014р., укладеного між Волноваською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 звільнити земельну ділянку по вул. Леніна біля автовокзалу, площею 54 кв.м., вартістю 27491,4 грн.

Господарським судом Донецької області у справі № 905/1552/16 прийнято рішення від 21.07.2016р, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір про встановлення земельного сервітуту, укладений 29.12.2014р. між Волноваською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5.

Визнано недійсним договір про встановлення земельного сервітуту, укладений 13.05.2016р. між Волноваською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 (85700, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_2 біля автовокзалу, площею 54 кв.м. у м.Волноваха Донецької області.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано доведеністю позовних вимог в частині їх задоволення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Волноваська міська рада Волноваського району Донецької області м. Волноваха звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги та з апеляційною скаргою, в якій просить рішення по справі скасувати в частині задоволення позовних вимог. Вважає, що рішення по справі прийнято з порушенням норм матеріального права, без врахування усіх обставин справи. Крім того, в вважає, що судовий збір було розподілено між сторонами не вірно.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 16.09.2016р. поновлено пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги та порушено апеляційне провадження у справі № 905/1552/16.

На адресу Донецького апеляційного господарського суду від другого відповідача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення по справі скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Від Волноваської міської ради на адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшли клопотання про розгляд справи без участі їх представників. Клопотання задоволено.

В судовому засіданні прокурор просив рішення по справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники заявника апеляційної скарги (відповідач по справі) та другого відповідача по справі в судове засідання не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Ухвалами Донецького апеляційного господарського суду явка сторін не була визнана обов'язковою.

З огляду на наведене, приписи ст.101 ГПК України судова колегія вважає за можливим розглянути справу за відсутністю представників відповідачів.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши обставини справи, апеляційну скаргу, вислухав пояснення прокурора, судова колегія зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом, 19.12.2014 р. Волноваською міською радою було прийнято рішення № 6/47-1283 "Про надання дозволу на розміщення нового торгового об'єкту на території міста Волноваха", відповідно до п. 1.1. якого надано згоду на розміщення на території м. Волноваха по вул. Леніна в районі автовокзалу нового торгового об'єкту тимчасової споруди (павільйону) для ведення підприємницької діяльності.

29.12.2014р. між Волноваською міською радою (власник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (сервітуарій) було укладено договір про встановлення земельного сервітуту (далі - Договір).

Земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки площею 54 кв.м., цільове призначення - розміщення тимчасової споруди (торгівельний павільон 4,0х7,0 м) із земель житлової та громадської забудови Волноваської міської ради, яка розташована за адресою: в районі автовокзалу по АДРЕСА_2 (п. 1 Договору).

Цим Договором встановлюється земельний сервітут строком до 5 років, а саме до 29.12.2019р. з моменту видачі паспорту прив'язки на тимчасову споруду 29.12.2014р. (п. 2.1 Договору).

Плата по договору розрахована у розмірі 9% нормативної грошової оцінки землі, що складає 2474,22 грн. на рік, щомісячна плата складає 206,18 грн., виходячи з того, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 27491,40 грн. (п. 3.1 Договору).

Пунктом 5.2 Договору передбачено право Сервітуарія приступати до використання земельної ділянки після реєстрації цього договору.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами (п. 11.2 Договору).

Протягом розгляду справи на ту ж саму земельну ділянку 13.05.2016р. між Волноваською міською радою (власник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (сервітуарій) було укладено договір про встановлення земельного сервітуту (далі - Договір).

Відповідно до п. 1. договору відповідно до рішення Волноваської міської ради від 13.05.2016р. № 6/71-1678 власником встановлюється земельний сервітут відносно земельної ділянки площею 1,219 га, кадастровий номер НОМЕР_2, із земель житлової та громадської забудови Волноваської міської ради, яка розташована за адресою: в районі автовокзалу по АДРЕСА_2 в інтересах сервітуарія, згідно з кадастровим планом земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту (додаток до договору, який є невід'ємною частиною цього договору). Площа земельного сервітуту складає 0,0054га. Вид земельного сервітуту - право на розміщення тимчасової споруди (малих архітектурних форм).

Згідно п. 2.1 договору цим договором встановлюється земельний сервітут на строк дії паспорту прив'язки тимчасової споруди - до 29 грудня 2019 року.

Плата по договору розрахована у розмірі 9% нормативної грошової оцінки землі, що складає 2990,45 грн. на рік, щомісячна плата складає 249,20 грн., виходячи з того, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 33227,28 грн. (п. 3.1 Договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та державної реєстрації (п. 12.2. договору).

Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений відбитком печаток.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №59211675 від 17.05.2016р. даний договір зареєстрований 13.05.2016р.

Як зазначалося вище, позовні вимоги задоволено частково. Рішення обґрунтовано доведеністю позовних вимог в частині їх задоволення.

Судова колегія, відповідно до приписів ст.101 ГПК України, повторно розглянувши справу зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи (з врахуванням письмових пояснень прокурора) прокурор просить визнати незаконним рішення Волноваської міської ради № 6/47-1283 від 19.12.2014р. "Про надання дозволу на розміщення нового торгового об'єкту на території міста Волноваха".

За своєю правовою суттю зазначене рішення є актом ненормативного характеру.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи, державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 38 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів, у тому числі місць чи об'єктів для розміщення відходів, сфера екологічного впливу діяльності яких згідно з діючими нормативами включає відповідну територію.

Згідно ч.2 ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 (далі-Порядок).

Відповідно до п.2.1 Порядку, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 16.12.2014р. до Волноваської міської ради надійшла заява від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про надання згоди на розміщення нового торгового об'єкту, за результатами розгляду якого було прийнято оскаржуване рішення. Разом із тим, у зазначеному рішенні не міститься інформація щодо того, яким чином та на підставі якого договору заявнику слід оформити право користування земельною ділянкою, на території якої надано дозвіл на встановлення тимчасової споруди.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до приписів ст.33 ГПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини справи на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на наведені обставини, судова колегія приходить до висновку, що прокурор не довів належними та допустимим доказами, що рішення сесії Волноваської міської ради 6 скликання № 6/47-1283 від 19.12.2014р. прийнято поза межами компетенції Волноваської міської ради, та з порушенням норм діючого законодавства.

За таких обставин, позовні вимоги прокурора, в цій частині, не підлягають задоволенню.

Що стосується інших заявлених позовних вимог, то судова колегія зазначає наступне.

За своєю правовою суттю договір встановлення земельного сервітуту від 29.12.2014р. укладеного між Волноваською міською радою та ФОП ОСОБА_5 є правочином.

Відповідно до приписів ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Частиною 2 ст. 235 ЦК України передбачено, що у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (п.25 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009р. № 9).

Аналогічні положення містяться в п. 3.11 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Судова колегія, проаналізувавши умови договору про встановлення земельного сервітуту від 29.12.2014р., дійшла до висновку, що у даному випадку сторони договором встановлення земельного сервітуту оформили відносини оренди земельної ділянки.

Зазначене ґрунтується на наступному.

Статтею 401 ЦК України встановлено, що сервітут - право користування чужим майном може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За приписами ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

З аналізу зазначених норм вбачається, що об'єктом сервітуту може бути земельна ділянка (інші природні ресурси) та нерухоме майно.

Відповідно до ст.98 ЗК України (в редакції, яка діяла на час підписання договору від 01.06.2014р.) право земельного сервітут - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 ЗК України (в редакції на час підписання договору) передбачала, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці та право проходу до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут) Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення та власником ( володільцем) земельної ділянки (ст.100 ЗК України).

Таким чином, сервітут - це право користування чужим майном, який може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ст. 401 ЦК України).

При цьому вимагати встановлення земельного сервітуту могли власники або користувачі земельних ділянок.

Аідповідно до приписів ст.33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини справи на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень

Перший відповідач, в порушення ст.33 ГПК України не довів належними та допустимими доказами, що права користування спірною земельною ділянкою з боку другого відповідача як власника тимчасової споруди, не може бути задоволено іншим способом ніж як встановлення сервітуту, з огляду на те, що право користування земельними ділянками, які належать до комунальної або державної власності може бути оформлено в порядку визначеному Законом України «Про оренду землі».

Другий відповідач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, а діюче на той час законодавство взагалі не передбачало такого виду земельного сервітуту, як розміщення тимчасових споруд.

Згідно листа Волноваської міської ради від 20.01.2016р. на адресу Волноваської місцевої прокуратури, фізична особа ОСОБА_5 із заявами щодо надання дозволів на виготовлення технічної документації на земельні ділянки для розміщення тимчасових споруд в районі автовокзалу по вул. Центральна (колишня Леніна) до міської ради не зверталася та відповідні рішення радою не приймалися, оскільки у наказі Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. № 244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» не передбачено виготовлення технічної або будь-якої землевпорядної документації, а підставами для розміщення тимчасової споруди законодавець визначає лише паспорт прив'язки ТС, згідно п.2.1. вищезазначеного Порядку.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальна громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Частина 1 ст.116 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування і в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією за законами України.

Згідно із частиною 2 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Частиною 4 згаданого вище Закону встановлено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 22.10.2011р., затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011р. за № 1330/200068, який визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та не містить жодних положень щодо правових підстав набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки.

Згідно п.2.2. Порядку замовник, який має намір встановити ТС звертається до відповідного виконавчого органу із відповідною заявою у письмовій формі про можливість встановлення ТС.

До заяви додається вичерпний перелік документів, графічні матеріали з зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі та топографічній основі М 1:500 креслення контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості, реквізити замовника (п.2.3. Порядку).

Пунктами 2.4 та п.2.5. Порядку визначено, що орган з питань містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності) будівельним нормам та повідомляє про результати відповідності замовника. Тобто на даному етапі відповідний орган з питань містобудування та архітектури визначає лише можливість розміщення ТС на певній території населеного пункту згідно будівельних норм даної місцевості та комплексної схеми розміщення певного населеного пункту.

Подальші дії для розміщення ТС визначаються п.2.6. Порядку, яким передбачено, що для оформлення паспорта прив'язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із заявою щодо оформлення паспорта прив'язки ТС, до якої наряду з іншими документами надає схему розміщення ТС, що затверджено Додатком 1 Порядку. Додаток 1 Положення містить форму схеми розміщення ТС з вказівкою площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування. Звідси випливає, що перш ніж оформити паспорт прив'язки, суб'єкт господарювання має отримати документи на землекористування (процедура їх отримання визначається іншими нормативно-правовими актами) і лише після їх отримання він може звертатися за оформленням паспортів прив'язки.

Документи, що подаються для отримання паспорта прив'язки, мають містити дані щодо розміру земельних ділянок, які вносяться на підставі отриманих суб'єктом господарювання документів на право користування земельною ділянкою (п.2.6. додаток 1 Порядку).

Відповідно до п.2.27 Порядку внесення таких даних без наявних документів на право землекористування тягне за собою анулювання паспорта прив'язки. Таким чином розміщення тимчасових споруд і оформлення земельних ділянок у користування є різними за змістом питаннями, які регулюються різними нормативно-правовими актами.

Саме до таких висновків прийшов і Київський апеляційний адміністративний суд розглядаючи апеляційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2012р. (справа № 2а-3088/12/2670 за адміністративним позовом про визнання недійним наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 22.10.2011р., яким затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011р. № 1330/20068).

Тому твердження першого відповідача (заявник апеляційної скарги), що підставою для розміщення тимчасової споруди є саме паспорт прив'язки тимчасової споруди, який в даному випадку ніким не визнаний незаконним, ніким не скасований, а отже у відповідача 2 була підстава для розміщення своєї ТС, оскільки це не передбачено вищезазначеним Порядком, є безпідставним.

З огляду на наведене, судова колегія також приходить до висновку, що сторони підписуючи договір встановлення земельного сервітуту від 29.12.2014р. фактично уклали договір оренди земельної ділянки, порядок укладання якого регулюється, насамперед, Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі».

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як визначено в ст. 93 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 792 ЦК України, ст. 13 Закону України "Про оренду землі" за договором оренди земельної ділянки орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк.

За приписами ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання в користування земельної ділянки. При цьому, судом береться до уваги, що відповідачу фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, та за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки.

З огляду на наведене, позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту від 29.12.2014р. є такими, що підлягають задоволенню.

Договір про встановлення земельного сервітуту від 13.05.2016р., який був укладений між Волноваською міською радою (власник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (сервітуарій) протягом розгляду справи, не є предметом позову.

Частиною 1 статті 83 ГПК України встановлено право господарського суду при прийнятті рішення визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Місцевим господарським судом було встановлено, що вимога позивача про зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 звільнити земельну ділянку по вул. Леніна біля автовокзалу, площею 54 кв.м., пов'язана з правом користування ОСОБА_5 цією земельною ділянкою.

Судова колегія, проаналізувавши умови договору про встановлення земельного сервітуту від 13.05.2016р., також встановила, що у даному випадку сторони договору земельного сервітуту оформили відносини оренди земельної ділянки, а відповідачу фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, відсутність в договорі ознак користування чужим майном (сервітуту), а тому, з вище викладених підстав, договір земельного сервітуту від 13.05.2016р. суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.215 ЦК України.

Статтею 216 Цивільного кодексу України закріплено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, земельна ділянка по АДРЕСА_2 біля автовокзалу, площею 54 кв.м. у м. Волноваха Донецької області підлягає звільненню Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та поверненню Волноваській міській раді.

Що стосується твердження заявника апеляційної скарги про неможливість визнання недійсним договору встановлення земельного сервітуту від 29.12.2014р., оскільки останній не пройшов державну реєстрацію, а тому є неукладеним (таким що не був вчинений), то судова колегія зазначає наступне.

Стаття 640 ЦК України встановлює, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладання договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно приписів ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 235 ЦК України якими передбачено, що у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, в даному випадку Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до приписів ст.6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах та в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно ст.15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статтей 4-6, 11, 17, 9 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до Закону. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про оренду землі», укладений договір оренди землі підлягав державній реєстрації. Про те, зазначена стаття на час укладання спірного договору була виключена згідно із Законом України від 11.02.2010 № 1878-VI, а тому спірний договір не підлягав державній реєстрації.

За таких обставин, твердження заявника апеляційної скарги, що в даному випадку договір про встановлення земельного сервітуту від 29.12. 2014р. не є вчиненим, оскільки відсутня його державна реєстрація, що виключає можливість визнання його недійсним у судовому порядку, не відповідають фактичним обставинам справи та приписам діючого на той час законодавства.

Що стосується відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Як вбачається з тексту позовної заяви прокурором заявлено три позовні вимоги немайнового характеру (визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору, зобов'язання звільнити земельну ділянку). Проте, прокуратурою було сплачено судовий збір лише за дві позовні вимоги немайнового характеру. За наслідками розгляду справи, позовні вимоги прокурора було задоволено частково, а саме тільки дві позовні вимоги немайнового характеру.

Згідно п.2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України", якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може:

- зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк, та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК);

- у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК України.

В даному випадку, місцевий господарський суд стягнув з відповідачів у справі на користь державного бюджету судовий збір, який не було сплачено прокуратурою за одну позовну вимогу немайнового характеру при зверненні з позовною заявою до суду та відшкодував прокуратурі витрати по сплаті судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру.

Доводи заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

На підставі вище наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 ГПК України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачає.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду. підлягає залишенню без змін.

Судові витрати покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Волноваської міської ради Волноваського району Донецької області, м.Волноваха Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 21.07.2016р. у справі №905/1552/16 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 21.07.2016р. у справі №905/1552/16 - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Судді: Т.Д. Геза

Л.В. Ушенко

Надруковано: 6 прим.:

1 позивачу

2 відповідачам

1. ДАГС

1. до справи

1. ГСДО