РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2016Справа № 910/18441/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "ОДЕСЬКИЙ НАФТОПЕРЕРОБНИЙ ЗАВОД" (далі - Завод) до державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" (далі - Підприємство) про відшкодування вартості майна у розмірі 116 624,43 грн.,

за участі представників:

позивача: Гриценка В.Є. за довіреністю від 1 вересня 2016 року № 3,

відповідача: Пясецького Д.В. за довіреністю від 7 грудня 2015 року № 01/1051,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2016 року Завод звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом посилаючись на те, що на підставі укладеного 15 червня 2004 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» (далі - ТОВ «ІНФОКС») договору з централізованого водопостачання та водовідведення № 73/3 позивач забезпечував водопостачання до належного йому нерухомого майна - нафтопереробного заводу, розташованого за адресою: місто Одеса, вулиця Шкодова гора, будинок 1/1. Оскільки після передачі вказаного майна на відповідальне зберігання та в оперативне управління державі в особі Підприємства, останнє безоплатно спожило за період з 15 грудня року по 31 липня 2016 року послуги з водопостачання та водовідведення на суму 116 624,43 грн., позивач, посилаючись на статті 387, 526, 1212 та 1213 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив стягнути з Підприємства вказану суму вартості безпідставно спожитих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року порушено провадження у справі № 910/18441/16. Розгляд даної справи призначено судом на 3 листопада 2016 року.

У судовому засіданні 3 листопада 2016 року оголошено перерву до 1 грудня 2016 року.

До початку вказаного судового засідання Завод через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача 110 320,83 грн. вартості безпідставно спожитих послуг за період з 15 грудня 2015 року по 31 липня 2016 року. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

За наслідками судового засідання 1 грудня 2016 року суд продовжив строк розгляду даного спору на 15 днів та оголосив перерву до 15 грудня 2016 року.

Під час даного судового засідання представник Заводу просив позов задовольнити в повному обсязі, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 30 листопада 2016 року, посилаючись на викладені в позові обставини.

Представник Підприємства просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов від 31 жовтня 2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників Заводу та Підприємства, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2015 року в справі № 522/23126/15-к надано дозвіл на передачу всього нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці Заводу, який розташований за адресою: місто Одеса, вулиця Шкодова гора, будинок 1/1, на відповідальне зберігання та в оперативне управління державі в особі Підприємства. Також даною ухвалою зобов'язано службових осіб Заводу передати, а Підприємство - прийняти вищевказане нерухоме майно та земельну ділянку на відповідальне зберігання та в оперативне управління з метою підтримання майна, яке включає в себе трубопроводи, резервуарний парк, електричне, насосне та інше обладнання, необхідне систематичне та своєчасне проведення регламентних робіт по обслуговуванню та ремонту обладнання, а також проведення необхідних заходів, спрямованих на підтримання належного стану резервуарного парку та трубопроводів з метою запобігання корозії та зношення, зокрема, але не виключно - заповнення резервуарів відповідними нафтопродуктами.

Згідно з частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

15 грудня 2015 року Підприємством на виконання вимог вищевказаної ухвали суду від 13 листопада 2015 року було складено акт прийому-передачі на відповідальне зберігання та в оперативне управління всього нерухомого майна та земельної ділянки Заводу. Водночас даний акт повноважними представниками Заводу підписаний не був.

16 січня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення № 27840724 про проведення державної реєстрації права оперативного управління щодо вищевказаного нерухомого майна та земельної ділянки за Підприємством.

Відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2016 року в справі № 522/23126/15-к Підприємству на відповідальне зберігання та в оперативне управління передано також все рухоме майно Заводу.

У зв'язку з наведеним 16 грудня 2015 року Завод направив ТОВ «ІНФОКС» лист № 9.1-1291, в якому повідомив, що з 15 грудня 2015 року не несе відповідальності щодо будь-яких наслідків неналежного використання обладнання, резервуарів та трубопроводів Заводу, а також за невиконання своїх договірних зобов'язань.

В обґрунтування підстав звернення з даним позовом до суду Завод у своїй позовній заяві (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 30 листопада 2016 року) зазначив, що оскільки Підприємство не уклало з постачальником відповідний договір на водопостачання та водовідведення, то за період з 15 грудня 2015 року по 31 липня 2016 року відповідач безпідставно спожив зазначені послуги на загальну суму 110 320,83 грн., чим завдав матеріальної шкоди Заводу на вказану суму.

На підтвердження кількості спожитих Підприємством послуг та їх вартості позивач надав до матеріалів справи копії актів приймання-надання послуг Заводу за договором від 15 червня 2004 року № 73/3, а саме: № 441718 від 31 грудня 2015 року, № 492274 від 31 січня 2016 року, № 492276 від 29 лютого 2016 року, № 492277 від 31 березня 2016 року, № 492278 від 30 квітня 2016 року, № 492279 від 31 травня 2016 року, № 492280 від 30 червня 2016 року та № 492281 від 31 липня 2016 року.

Також під час розгляду справи судом встановлено, що частина нерухомого майна Заводу була передана ним в оренду на підставі укладених із товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГІЯ І ГАЗ УКРАЇНА» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договорів оренди. Оскільки вказані особи також споживали послуги з водопостачання та водовідведення, що оформлювалось між ними та Заводом відповідними актами виконаних послуг, останній зменшив у зв'язку із цим розмір позовних вимог на 7 848,60 грн.

Підприємство, заперечуючи проти задоволення позову, зазначило, що Заводом не доведено, який саме обсяг послуг із водопостачання та водовідведення був спожитий саме відповідачем у вказаний період. Крім того, Підприємство повідомило, що неодноразово зверталося до ТОВ «ІНФОКС» з пропозицією укласти відповідний договір на надання послуг із водопостачання та водовідведення, проте отримувало відмову в його укладенні, зокрема з огляду на те, що договір від 15 червня 2004 року № 73/3 не є припиненим та за ним наявна заборгованість Заводу.

Відповідно до статті 173 ГК України господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Положеннями статті 400 ЦК України встановлено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до приписів статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості його повернення в натурі (внаслідок знищення, загублення, передачі майна третій особі) відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З аналізу приписів чинного законодавства вбачається, що для повернення безпідставно набутого майна в натурі або його вартості необхідно встановити факт приналежності цього майна потерпілому та набуття і зберігання особою, як недобросовісним володільцем.

В обґрунтування наведеного Завод послався на те, що кількість та вартість безпідставно спожитих відповідачем послуг підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-надання цих послуг позивачу за період з грудня 2015 року по липень 2016 року, які були складені ТОВ "ІНФОКС" на виконання умов укладеного між ними договору від 15 червня 2004 року № 73/3. Водночас судом встановлено, що ці акти не були підписані позивачем, що виключає можливість останнього вимагати відшкодування вартості зазначених послуг. Інші докази, які підтверджують факт надання послуг з водопостачання та водовідведення останньому за вказаним договором у спірний період, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, як встановлено судом та не заперечувалось представником Заводу під час судових засідань, грошові кошти за вказані послуги Заводом сплачені не були.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що Завод не довів належними та допустимими доказами ані факт надання йому спірних послуг, ані факт оплати ним цих послуг, у зв'язку з чим підстави, з якими норми статей 1212, 1213 ЦК України пов'язують можливість повернення вартості безпідставно набутого майна, відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Оскільки в позові відмовлено, понесені у справі судові витрати відповідно до вимог статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20 грудня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко