РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р. Справа № 918/979/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Розізнана І.В.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників сторін:

позивача - прокурор Бистрицька І.В., посвідчення № 041611 від 23.02.2016;

Квасилівський професійний ліцей - Лукомський О.В., представник, довіреність в справі;

відповідача 1 - не з`явився;

відповідача 2 - ОСОБА_3, представник, витяг з договору про надання правової допомоги в справі.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею

на рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2016 у справі № 918/979/16

за позовом Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 31.10.2016 у справі № 918/979/16 позовні вимоги позивача Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернення майна - відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернення майна після спливу позовної давності. Обґрунтувань поважності причин пропуску позовної давності прокурор суду не надав.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2016 у справі №918/979/16 та прийняти нове, яким задовольнити повністю позов заступника прокурора Рівненської області.

На думку скаржника, рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що в порушення указаних вимог процесуального законодавства, судом першої інстанції неповно, необ`єктивно, однобічно розглянуто обставини справи, які стосуються застосування строків позовної давності у спірних правовідносинах, у зв'язку з чим суд дійшов хибних висновків та неправильно вирішив спір у даній справі.

Скаржник зауважує, що суд першої інстанції у своєму рішенні від 31.10.2016 вказує на те, що перебіг строку позовної давності почався з моменту укладення договору оренди від 01.09.2008, і відповідно, закінчився 02.09.2011.

Заступник прокурора Рівненської області відзначає, що спірний договір оренди №666-2008 укладено між регіональним відділенням Фонду державного майна по Рівненській області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 01.09.2008 зі строком дії до 01.08.2009, з можливістю його пролонгації в порядку, визначеному п. 10.4 договору. Додатковими договорами від 31.07.2009, 30.08.2011, 18.07.2012, 04.07.2013, 26.08.2015 до договору оренди державного майна №666-2008 від 01.09.2008 строк його дії неодноразово продовжувався. Останнім додатковим договором строк дії спірного договору продовжено до 01.08.2017.

Скаржник зазначає, що спірний договір оренди є таким, що діє на теперішній час, тобто відповідно до ч.5 ст.63 Закону України «Про освіту» незаконне користування продовжується в часі (триваюче правопорушення).

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що у зв'язку з орендою приміщень Квасилівського професійного ліцею, що є предметом спірного договору, для розміщення цеху з виробництва хлібобулочних та кондитерських напівфабрикатів, тобто для здійснення господарської (комерційної) діяльності орендарем, спрямованої на досягнення економічних результатів, з метою одержання прибутку, яка жодним чином не пов'язана з наданням освітніх послуг чи навчально-виховним процесом, по даний час продовжується порушення інтересів держави, що полягає в незаконному, нецільовому використанні приміщення навчального закладу, загрозі збереження існуючої мережі навчальних закладів та їх матеріально-технічної бази, а також забезпечення належних умов для навчання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності.

Заступник прокурора Рівненської області зауважив, що у даному випадку має місце саме триваюче правопорушення інтересів держави, яке можна захистити лише припиненням дії, яка порушує право, що в свою чергу можна зробити лише визнавши спірний правочин недійсним та звертає увагу суду на те, що позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки порушення, які мали місце при укладанні договору оренди, є такими, що тривають в часі, що надає право на оспорення дій, що порушують його право, в т.ч. ініціювання визнання недійсним договору оренди цього майна у випадку його укладення з порушенням вимог Закону.

Скаржник зазначає, що у разі застосування позовної давності, незаконне, нецільове використання приміщення навчального закладу може необмежено тривати в часі, оскільки спірним договором передбачено механізм його пролонгації, що безумовно суперечить таким принципам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, а також порушує основоположні засади судового захисту цивільного права та інтересу.

Скаржник відзначає, що згідно з постановою Верховного Суду України від 20.08.2013 у справі №3-18гс13, сама по собі обізнаність прокурора чи позивача про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідність застосування положень ст.267 ЦК України, тому неправомірною є відмова суду прокуророві у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки прокурор і позивач не є сторонами оспорюваних угод та були позбавлені права під час судового розгляду перевірити повноваження осіб, які уклали ці правочини.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на ч.5 ст. 63 Закону України «Про освіту», ст.ст. 16, 256, 267, 268, 391, Цивільного кодексу України, ст.ст. 43, 82 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 25.11.2016 апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області прийнято до провадження та призначено її розгляд на 14 грудня 2016 року.

07.12.2016 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшов відзив від 07.12.2016, в якому просить апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею на рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2016 у справі №918/979/16 залишити без задоволення.

14.12.2016 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача 1 надійшло клопотання від 14.12.2016 про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області.

14.12.2016 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача 1 надійшов відзив від 14.12.2016 на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просить апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею до регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди державного майна №666-2008 від 01.09.2008 залишити без задоволення.

Прокурор в судовому засіданні 14.12.2016 підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Представник позивача Квасилівського професійного ліцею в судовому засіданні 14.12.2016 заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 14.12.2016 заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Щодо клопотання відповідача 1 про відкладення розгляду справи, колегія суддів, залишає без задоволення дане клопотання регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, виходячи з наступного.

Норми ст. 22 ГПК України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. З врахуванням того, що явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами і доповненнями) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на те участь представників сторін в судовому засіданні ухвалою суду не визначена обов'язковою, судова колегія, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін та за наявними в матеріалах справи доказами.

Судова колегія обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2016 у справі №918/979/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2008 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (орендар) укладено договір оренди державного майна № 666-2008, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно: частину нежитлових приміщень загального користування виробничої майстерні учбового корпусу Квасилівського професійного ліцею, площею 172 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 255 394,00 грн, що перебуває на балансі Квасилівського професійного ліцею (а.с.20-22).

Відповідно до п.1.2 договору, майно передається в оренду з метою розміщення цеху з виробництва хлібобулочних та кондитерських напівфабрикатів.

Відповідно до умов договору орендар вступає в строкове платне користування майном у строк, вказаний у договорі, але не раніше підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі приміщення. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передачі (п.п. 2.1., 2.6. договору).

У відповідності до п.п. 10.1, 10.4. договору, строк дії договору оренди встановлюється з 01.09.2008 до 01.08.2009. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди.

Строк дії договору неодноразово продовжувався, що підтверджується наявними в матеріалах справи додатковими угодами від 31.07.2009, від 30.08.2011, 18.07.2012, від 04.07.2013. Згідно договору про внесення змін від 26.08.2015, строк дії договору пролонговано до 01.08.2017 (а.с.24-28).

З матеріалів справи вбачається, що об'єкт нерухомого майна, переданий в оренду, є державною власністю в особі Міністерства освіти і науки (Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України) і перебуває у господарському віданні позивача, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 3602955 від 29.10.2012, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 67348913 від 05.09.2016 р, а також технічним паспортом на будівлю виробничої майстерні від 01.10.2012 (а.с.39-51).

З тверджень Заступника прокурора Рівненської області, договір оренди суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним, а об'єкт оренди - поверненню, так як ФОП ОСОБА_7 не використовує орендоване ним нежитлове приміщення в розрізі завдань, визначених Законом України "Про освіту", іншого законодавства про освіту.

Як вбачається з матеріалів справи, орендоване майно є державною власністю, тобто підпадає під регулювання, у тому числі Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

За приписами п. б ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній станом на укладення оспрюваного правочину) приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення. Загальнодержавне значення мають: об'єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, зокрема: об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Отже, об'єкти освіти не підлягають приватизації, а відтак передачі в оренду.

З п. 1.1. Статуту позивача вбачається, що Квасилівський професійний ліцей є державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти.

Головним завданням ліцею є забезпечення права громадян України на професійне навчання відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей, стану здоров'я з метою задоволення потреб економіки країни у кваліфікованих і конкурентоспроможних на ринку праці робітниках (п. 1.2. Статуту).

Пунктом 1.3 Статуту визначено, що Ліцей у своїй діяльності керується Конституцією України, Законами України "Про освіту", "Про професійно-технічну освіту", "Про загальну середню освіту", Положенням про професійно-технічний навчальний заклад, затвердженим постановою КМ України № 1240 від 05.08.1998, Положенням про організацію навчально-виробничого процесу у професійно-технічних навчальних закладах. Тимчасовим положенням про професійний ліцей, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України № 597 від 17.10.2002, нормативно-правовими актами Міністерства освіти і науки України, що є його засновником, та іншим законодавством України. (а.с.30-32)

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, які засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно ст. 28 Закону України "Про освіту" система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про освіту" структура освіти включає, зокрема професійно-технічну освіту.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про професійно-технічну освіту" (у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) професійно-технічна освіта є складовою системи освіти України. Професійно-технічна освіта є комплексом педагогічних та організаційно-управлінських заходів, спрямованих на забезпечення оволодіння громадянами знаннями, уміннями і навичками в обраній ними галузі професійної діяльності, розвиток компетентності та професіоналізму, виховання загальної і професійної культури. Професійно-технічна освіта здобувається у професійно-технічних навчальних закладах.

До професійно-технічних навчальних закладів належать, зокрема професійний ліцей; професійний ліцей відповідного профілю, що передбачено ч. 1 ст. 41 Закону України "Про освіту", ст. 18 Закону України "Про професійно-технічну освіту", п. 3 Постанови КМУ від 05.08.1998 року № 1240 "Про затвердження Положення про професійно-технічний навчальний заклад".

Пунктом 1.1. Наказу Міністерства освіти і науки України від 17.10.2002 № 587 "Про затвердження Тимчасового положення про професійний ліцей" професійний ліцей є професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти. Професійний ліцей здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації, як правило, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів на основі базової чи повної загальної середньої освіти, а також підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації робітників і незайнятого населення.

З наведеного вбачається, що Квасилівський професійний ліцей має статус державного навчального закладу, який забезпечує здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти.

Згідно ч. 1-3 ст. 49 Закону України "Про професійно-технічну освіту" засновник закріплює за державними професійно-технічними навчальними закладами та установами професійно-технічної освіти об'єкти права власності, які належать засновнику на праві власності або орендовані ним у інших власників. Об'єкти права власності, закріплені засновником за державним професійно-технічним навчальним закладом або установою професійно-технічної освіти, перебувають в їх користуванні. Навчальні заклади та установи професійно-технічної освіти несуть відповідальність перед засновником за збереження та використання за призначенням закріпленого за ними майна. Контроль за використанням цього майна здійснюється засновником.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про професійно-технічну освіту", ч. 1 ст. 43 Закону України "Про загальну середню освіту"(у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) професійно-технічні навчальні заклади та установи професійно-технічної освіти здійснюють фінансову діяльність відповідно до Закону України "Про освіту", цього Закону, а також інших нормативно-правових актів.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Пунктами 2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

За приписами статті 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Навчальні заклади самостійно розпоряджаються прибутками від господарської та іншої передбаченої їх статутами діяльності. Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Потреби державних навчальних закладів та установ, організацій системи освіти для розвитку їх матеріально-технічної бази задовольняються державою першочергово відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України нормативів.

Здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється, що передбачено приписами п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 року № 63.

З імперативних вимог ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" вбачається, що об'єкти освіти і науки, не підлягають використанню не за призначенням.

Неухильним дотриманням вимог ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (у тому числі на умовах оренди).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом оспорюваного правочину є частина нежитлових приміщень загального користування виробничої майстерні учбового корпусу позивача площею 172 кв.м.

Статтею 51 Закону України "Про професійно-технічну освіту" передбачено, що додатковими джерелами фінансування професійно-технічного навчального закладу є кошти, одержані за: професійну підготовку понад державне замовлення, курсову підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації робітників відповідно до укладених договорів з юридичними та фізичними особами; надання додаткових платних освітніх послуг, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Інші додаткові джерела фінансування професійно-технічного навчального закладу визначені Законом України "Про освіту". Кошти, одержані професійно-технічним навчальним закладом за рахунок додаткових джерел фінансування, що передбачені цією статтею, використовуються ним на діяльність, передбачену статутом.

Як вбачається з п. 6.1. Статуту Квасилівського професійного ліцею порядок фінансування та матеріально-технічного забезпечення професійного ліцею визначається Законами України "Про освіту", "Про професійно-технічну освіту", "Про загальну середню освіту", іншими законодавчими актами України. Додатковими джерелами фінансування професійного ліцею є кошти, одержані за: професійну підготовку, курсову підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації робітників відповідно до укладених договорів з юридичними та фізичними особами за умови виконання обсягів державного замовлення; надання додаткових платних освітніх послуг, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Інші додаткові джерела фінансування професійно-технічного навчального закладу визначені Законом України "Про освіту".

Додатковими джерелами фінансування ліцею є, зокрема доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання (із дозволу Міністерства освіти і науки України); інші кошти, що отримані ліцеєм за надання послуг, перелік яких затверджено Постанови КМ України від 20.01.1997 № 38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами"(п. 6.4. Статуту).

До переліку послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, віднесено здавання в оренду будівель, споруд та іншого нерухомого майна, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді, що передбачено приписами підп. 4 п. 9 Постанови КМУ від 20.01.1997 року № 38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" (яка була чинною станом на дату укладення оспорюваного правочину).

З вище зазначеної Постанови вбачається, що остання надає можливість передавати в оренду тимчасово вільне майно закладу освіту, яке не задіяне в освітньому процесі, однак у Постанові не йдеться про те, що таке майно може передаватися в оренду для іншої мети, аніж для забезпечення навчально-виховного процесу.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Тобто, в даному випадку пріоритетним для застосування є Закон України "Про освіту".

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" та Постановою КМУ від 20.01.1997 № 38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" тощо, встановлено не заборону на передачу в оренду об'єкта освіти, а заборону на його використання не за призначенням. Адже, згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Враховуючи вищевикладенне, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними та необгрунтованими посилання відповідачів на вказану Постановою КМУ від 20.01.1997 № 38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" як на підставу, яка надавала можливість укладати оспорюваний правочин. Безпідставними є також посилання відповідачів на те, що частина приміщення, яка передана в оренду у приміщенні ліцею, не використовується у навчальному-виховному процесі, оскільки останні не відповідають у повній мірі вимогам Законів України, зокрема: "Про освіту", "Про загальну середню освіту", оскільки об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності закладів системи освіти, а згадане законодавство визначає поняття матеріально-технічної бази загальноосвітніх навчальних закладів без будь-яких винятків із правил, у тому числі щодо визначення частин(и) такого майна та особливостей його правового статусу.

Колегія судді апеляційної інстанції відзначає, що оспорюваний правочин не містить положень щодо надання учням професійного ліцею безкоштовних чи пільгових освітніх послуг з трудового, професійного навчання чи професійної орієнтації в орендованому відповідачем 2 приміщенні. З матеріалів справи також не вбачається та не доведено відповідачами визначення в навчальних та виховних планах позивача питань взаємовідносин сторін оспорюваного договору, зокрема, у сфері співпраці з питань трудового, професійного навчання чи професійної орієнтації, виробничої практики учнів ліцею. Частина приміщень ліцею передана відповідачу 2 з метою розміщення цеху з виробництва хлібобулочних та кондитерських напівфабрикатів, суто в цілях підприємницької діяльності орендаря, не пов'язаної з навчально-виховним процесом та не з метою надання освітніх послуг.

Суд апеляційної інстанції вважає, що господарський суд Рівненської області дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з огляду на недодержання в момент його вчинення сторони вимог, встановлених статтею 203 ЦК України.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" об`єкти науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілювання або використанню не за призначенням.

Проаналізувавши викладені положення діючого законодавства, а також зміст пункту 1.1 договору №666-2008 від 01.09.2008, місцевий господарський суд дійшов првильного висновку, що спірні примішення були надані в оренду для здійснення підприємницької діяльності відповідача, яка не пов`язана з навчально-виховним процесом, тому обгрунтовано суд першої інстанції прийшов до висновку, про визнання договору недійсним з підстав невідповідності положенням закону.

Що стосується позовних вимог у частині зобов`язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 звільнити державне окреме індивідуально визначене майно, то вони є похідними, та з урахуванням задоволення вимог про визнання недійсним спірного договору, правові підстави зайняття відповідачем цього приміщення відсутні, тому місцевий суд дійшов вірного висновку про їх задоволення.

Однак, суд апеляційної інстанції відзначає, що відповідачами у справі Фізичною особою-підпримцем ОСОБА_7 та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області в суді першої інстанції було подано заяви про застосування строку позовної давності(а.с. 138-142, 149).

Відповідно ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Перебіг позовної давності згідно з ч.1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.ч. 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України та ст. 261 ЦК України вбачається, що у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

Враховуючи правові позиції (постанови Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 11/163/2011/5003, від 22.04.2015 у справі № 916/2122/13, від 13.05.2015 у справі № 903/543/14) прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (ст. 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Прокурор звернувся з відповідним позовом до суду в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею, так як предметом позову були нежитлові приміщення, які перебувають на балансі Квасилівського професійного ліцею та якими останній розпоряджається на праві господарського відання.

Отже, перебіг строку позовної давності для оскарження оспорюваних правовідносин прокурором, який діє в інтересах держави, зокрема в особі Квасилівського професійного ліцею починається з моменту, коли про порушення цивільного права або інтересу стало відомо позивачу, а закінчується, відповідно, через 3 роки (постанова Верховного суду України від 02.09.2014 у справі №3-82гс14).

Спірний договір укладався між відповідачами 01.09.2008 тобто позивач у справі знав, що і підтвердив представник в судовому засіданні про укладення оспорюваного правочину з дня його вчинення, а відтак перебіг позовної давності розпочався 02.09.2008 і відповідно закінчився 02.09.2011. Позивач не надав суду обгрунтовані докази поважності причин пропуску позовної давності.

Статтею 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на зазначені правові положення, письмові докази та заяви відповідачів по справі про застосування строку позовної давності, встановлені обставини справи апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що Заступник прокурора Рівненської області звернувся до суд з позовом після спливу строку позовної давності, а саме 12.09.2016, що є підставою для відмови у задоволенні позову .

Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2016 року у справі № 918/979/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Розізнана І.В.