ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.12.2016 Справа № 904/10739/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського", м. Кам'янське Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу у розмірі 345 871, 87 грн.

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність від 02.01.2016 року;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 10 від 29.01.2016 року.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ім. Дзержинського" (далі - відповідач) про стягнення суми 313 164, 31 грн. основного боргу, 26 393, 73 грн. інфляційних, 6 313, 83 грн. 3% річних, нарахованих позивачем внаслідок порушення зобовязань за договором №15-0295-02 від 23.01.15р.

Відповідач заперечує проти здійснених позивачем нарахувань розміру інфляційних, з огляду на те, що позивачем не враховано положення пункту 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» та часткове погашення заборгованості відповідачем. Разом з тим, відповідач просить суд розстрочити виконання рішення суду на 3 місяці.

В порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2015 року між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) укладено договір №15-0295-02 (далі - Договір), за умовами якого продавець зобовязується поставляти, а покупець приймати й оплачувати продукцію (далі - товар) (п.1 Договору).

Відносини, що виникли між сторонами на підставі зазначеного вище Договору, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Приписами статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Замовник зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України).

Відповідно доч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кількість, номенклатура, ціна, умови строків поставок товару та умови оплати визначені в специфікаціях, доданих до Договору, які складають його невід'ємну частину (п.1.2 Договору).

Додатковою угодою №1, №2 сторонами погоджено поставку товару згідно наступних умов:

- умови оплати: протягом 10 банківських днів з моменту отримання товару на підставі виставленого фактичного рахунку, оплата здійснюється на підставі рахунка за узгоджену партію товару;

- ціна зазначена на умовах: СРТ, склад Покупця, м. Дніпродзержинськ;

- умови поставки: СРТ склад Покупця, м. Дніпродзержинськ;

- строки поставки: впродовж 20 календарних днів з моменту відправлення письмової заявки по затверджених еталонах зразках ;

- товар виробництва: ТОВ Таланлегпром м.Київ;

- дата виготовлення 2015-2016р.р.;

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем здійснено поставку товару на суму 430 647, 00 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними та довіреностями на отримання матеріальних цінностей з підписами та відбитками печатки підприємств обох сторін (а.с.115, 117, 118, 120, 121), проте відповідачем порушено зобовязання перед позивачем в частині оплати поставленого товару, у звязку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 313 164, 31 грн.

На час розгляду спору відповідач не надав господарському суду доказів добровільної сплати спірної суми заборгованості.

Положеннями ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів ст.ст. 525, 526, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, позивач нарахував до сплати відповідачу 3% річних за період з 16.02.16р. по 10.11.16р. у розмірі 6 313, 83 грн., а також інфляційні за період з 16.02.16 р. по 10.11.16р. у розмірі 26 393, 73 грн.

Перевіривши здійснені позивачем нарахування 3% річних, суд визнає їх обґрунтованими, а отже вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 6 313, 83 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо нарахування розміру інфляційних, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки позивачем проведено розрахунок інфляційних без дотримання вищезазначених рекомендацій, тому суд задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних частково за період з березня 2016 року по жовтень 2016 року на суму 26 318, 99 грн., а в решті нарахувань відмовляє за безпідставністю.

Стосовно клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду слід зазначити наступне.

Відповідно до п.7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, суд, врахувавши матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, дійшов висновку щодо відсутності підстав для розстрочення виконання рішення суду по даній справі.

Відповідно до вимог частин 1 і 7 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів; одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається крім випадків, передбачених законом.

В силу положень ст.16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі та застосування штрафних санкцій.

Викладене є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України сплата судового збору покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ім. Дзержинського" (51925, Дніпропетровська область, м. Камянське, вул. Кірова, буд.18Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю " Таланлегпром" (01033, м.Київ, вул. Саксаганського, буд. 77; ) суму 313 164, 31 грн. основного боргу, 6 313, 83 грн. 3% річних, 26 318,99 грн. інфляційних, 5 186, 95 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст рішення підписаний 21.12.2016р.