ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21 грудня 2016 р. Справа № 903/809/16
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс", м. Луцьк

до релігійної громади ОСОБА_1, Надії, Любові та їх матері ОСОБА_2 Православної Церкви-Київський Партіархат, м. Луцьк

про визнання недійсним договору пожертви будівлі церкви від 22.11.2011р.,

Суддя Якушева І.О.,

при секретарі судового засідання Хомич О.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 (дов. б/н від 29.11.2016р.),

від відповідача: ОСОБА_4 (дов. б/н від 20.12.2016р.)

З 14.12.2016р. по 21.12.2016р. в судовому засіданні було оголошено перерву для ознайомлення з додатковими поясненнями позивача від 14.12.2016р.

Суть спору: позивач в позовній заяві просить визнати недійсним договір пожертви будівлі церкви від 22.11.2011p., укладений між позивачем та відповідачем, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5, і зареєстрований в реєстрі за №6694, у відповідності до якого позивачем безоплатно передано у власність відповідачу майно - будівлю церкви /Г-2/, загальною площею 81,8 кв. м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул. Сагайдачного гетьмана, буд. 6.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на момент укладення договору пожертви будівлі церкви від 22.11.2011р. предмет договору - будівля церкви /Г-2/ належала позивачеві на праві власності як об'єкт нерухомого майна на підставі рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі № 6/25-75, яке набрало законної сили з 11.01.2011p. та було чинним до 16.03.2016р.

16.03.2016 року Вищим господарським судом України за результатами розгляду касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-Технічного Університету" постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2011р. та рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі № 6/25-75 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

За результатами нового розгляду господарським судом Волинської області 05.07.2016р. прийнято рішення, яким у позові ТзОВ Освіта-Плюс про визнання за ним права власності на самочинне будівництво складського приміщення В-1. пл. 459, 8 кв.м. та будівлі церкви Г-2, пл. 81.8 кв.м. в місті Луцьку, по вулиці Сагайдачного, 6, було відмолено. Рішення набрало законної сили 20.07.2016 року.

З 20.07.2016 року предмет договору пожертви будівлі церкви перестав існувати як такий у зв'язку з остаточним встановленням факту відсутності правових підстав для переведення вказаного самочинного будівництва в об'єкт нерухомості в судовому порядку. Відповідно цим і встановлено, що пожертвувач, тобто ТзОВ Освіта-Плюс, не могло бути власником будівлі церкви Г-2, пл. 81,8 кв.м. як об'єкту нерухомого майна, ним розпоряджатись, в тому числі і відчужувати його відповідачеві за оскаржуваним договором пожертви.

Таким чином, позивач не міг бути і не є власником майна (в статусі об'єкта нерухомості), яке є предметом оскаржуваного договору, і як самого предмету оскаржуваного договору пожертви (в статусі об'єкту нерухомості) не існує.

Ухвалою суду від 04.11.2016р. було порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 30.11.2016р., зобов'язано позивача подати суду письмові пояснення на обґрунтування доводів про те, що зміст договору пожертви від 22.11.2011р. суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, зазначивши, яким саме нормам Цивільного кодексу України та яким саме іншим актам цивільного законодавства суперечить зміст договору; належним чином завірену копію договору суборенди землі від 05.12.2007р.; зобов'язано відповідача подати суду обґрунтовані письмові пояснення на заявлений позов, докази на їх підтвердження.

В судовому засіданні 30.11.2016р. представник позивача звернувся до суду із заявою б/н від 30.11.2016р., в якій зазначив, що позивач не відмовляючись від попередньо вказаних у позовній заяві, письмових поясненнях підстав недійсності оскаржуваного договору, вважає за необхідне доповнити підстави позову ще однією самостійною правовою підставою.

Посилаючись на положення статті 229 Цивільного кодексу України щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки, позивач зазначив, що на момент вчинення оскаржуваного правочину сторона позивача помилялась щодо його предмету (відповідно і статусу речі, її властивостей), а саме щодо того, що будівля церкви, яка відчужена за договором, є нерухомим майном, і належала позивачу як об'єкт нерухомості, оскільки рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі № 6/25-75, за яким це самовільно збудоване приміщення церкви легалізовано в об'єкт нерухомості, в подальшому було скасоване як незаконне.

Оскільки частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви, заяву судом було прийнято до розгляду.

В судовому засіданні 30.11.2016р. представник позивача позовні вимоги з врахуванням заяви б/н від 30.11.2016р., підтримав, супровідним листом б/н від 28.11.2016р. подав письмові пояснення від 28.11.2016р., копії договору суборенди землі від 05.12.2007р., договору про надання правової допомоги від 21.06.2016р., ордеру серії ВЛ №000,026905 про надання правової допомоги від 21.06.2016р., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ВЛ № 834 від 25.04.2016р.

В судовому засіданні 30.11.2016р. представник відповідача позову не визнала, подала письмові заперечення на позовну заяву б/н від 30.11.2016р.

У зв'язку з необхідністю витребування додаткових пояснень та доказів розгляд справи ухвалою суду від 30.11.2016р. було відкладено на 14.12.2016р.

13.12.2016р. представник позивача подала пояснення на заяву позивача про зміну підстав позову.

14.12.2016р. представник позивача подав письмові пояснення від 12.12.2016р.

З 14.12.2016р. по 21.12.2016р. в судовому засіданні було оголошено перерву для ознайомлення з додатковими поясненнями позивача від 14.12.2016р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

в с т а н о в и в:

22.11.2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Освіта-Плюс» як пожертвувачем і релігійної громадою ОСОБА_1, Надії, Любові та їх матері ОСОБА_2 Православної Церкви-Київський Патріархат як обдаровуваним було укладено договір пожертви, згідно з п.1.1. якого пожертвувач передає безоплатно майно у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає в пожертву майно, зазначене в пункті 1.2. цього договору, для використання з метою, вказаною в п.2.1. цього договору.

Як зазначено в п.1.2. за цим договором відчужується будівля церкви /Г-2/, загальною площею 81,8 кв. м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул. Сагайдачного гетьмана, буд. 6.

Згідно з п.1.3. договору приміщення, що відчужується за договором, належить пожертвувачу на праві приватної власності на підставі рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі №6/25-75, право власності на яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно комунальним підприємством Волинське обласне бюро технічної інвентаризації 25.03.2011р.

Згідно з п.2.1. договору приміщення передається обдаровуваному для використання його лише для звершення богослужінь і створення духовно-навчального центру.

Одним з обовязків обдаровуваного згідно з п.п.4.4.1.п.3.4. договору є використання пожертви виключно з метою, визначеною п.2.1. договору.

22.11.2011р. договір було посвідчено нотаріально.

06.12.2011р. комунальне підприємство «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» на підставі договору пожертви від 22.11.2011р. зареєструвало право власності за відповідачем, що підтверджується витягом від 06.12.2011р.

01.11.2016 року позивач звернувся з позовною заявою до господарського суду, в якій просить визнати недійсним договір пожертви будівлі церкви від 22.11.2011p., укладений між позивачем та відповідачем, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області і зареєстрований в реєстрі за №6694, у відповідності до якого позивачем безоплатно передано у власність відповідачу майно - будівлю церкви /Г-2/, загальною площею 81,8 кв. м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул. Сагайдачного гетьмана, буд. 6.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на момент укладення договору пожертви будівлі церкви від 22.11.2011р. предмет договору - будівля церкви /Г-2/ належала позивачеві на праві власності як об'єкт нерухомого майна на підставі рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі № 6/25-75, яке набрало законної сили з 11.01.2011p. та було чинним до 16.03.2016р.

16.03.2016 року Вищим господарським судом України за результатами розгляду касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-Технічного Університету" постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2011р. та рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі № 6/25-75 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

За результатами нового розгляду господарським судом Волинської області 05.07.2016р. прийнято рішення, яким у позові ТзОВ Освіта-Плюс про визнання за ним права власності на самочинне будівництво складського приміщення В-1. пл. 459, 8 кв.м. та будівлі церкви Г-2, пл. 81.8 кв.м. в місті Луцьку, по вулиці Сагайдачного, 6, було відмолено. Рішення набрало законної сили 20.07.2016 року.

З 20.07.2016р. року предмет договору пожертви будівлі церкви перестав існувати як такий у зв'язку з остаточним встановленням факту відсутності правових підстав для переведення вказаного самочинного будівництва в об'єкт нерухомості в судовому порядку.

Як вважає позивач, цим встановлено, що пожертвувач, тобто ТзОВ Освіта-Плюс, не могло бути власником будівлі церкви Г-2, пл. 81,8 кв.м. як об'єкту нерухомого майна, ним розпоряджатись, в тому числі і відчужувати його відповідачеві за оскаржуваним договором пожертви.

Таким чином, позивач не міг бути і не є власником майна (в статусі об'єкта нерухомості), яке є предметом оскаржуваного договору, і як самого предмету оскаржуваного договору пожертви (в статусі об'єкту нерухомості) не існує.

Заявою від 30.11.2016р. позивач доповнив підстави позову: посилаючись на положення статті 229 Цивільного кодексу України щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки, позивач зазначив, що на момент вчинення оскаржуваного правочину сторона позивача помилялась щодо його предмету (відповідно і статусу речі, її властивостей), а саме щодо того, що будівля церкви, яка відчужена за договором, є нерухомим майном, і належала позивачу як об'єкт нерухомості, оскільки рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі № 6/25-75, за яким це самовільно збудоване приміщення церкви легалізовано в об'єкт нерухомості, в подальшому було скасоване як незаконне.

Вимога позивача про визнання недійсним договору пожертви будівлі церкви від 22.11.2011р. не підлягає до задоволення.

У відповідності із ч.ч.1,3 ст. 729 Цивільного кодексу України пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети.

До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом.

Пожертва є однією із форм благодійницької діяльності, у зв'язку з чим можливим є застосування спеціального законодавства, зокрема, Закону України "Про благодійництво та благодійні організації".

Відповідно до ст. 1 цього Закону благодійництво - добровільна безкорислива пожертва фізичних та юридичних осіб у поданні набувачам матеріальної, фінансової, організаційної та іншої благодійної допомоги; специфічними формами благодійництва є меценатство, спонсорство і волонтерська діяльність.

Пожертва за своєю правовою природою є різновидом договору дарування. Водночас для пожертви характерні специфічні, відмінні від дарування, ознаки. У першу чергу такі особливості стосуються предмета договору: предметом пожертви не можуть бути майнові права. Інше майно, не вилучене з цивільного обороту, може бути предметом договору пожертви. Крім того, пожертва передбачає цільове призначення предмета такого договору. Зокрема, разом з прийняттям пожертви на особу покладається обов'язок використовувати предмет договору виключно з метою досягнення певної, наперед обумовленої суспільно-корисної мети. Тому, пожертвою буде лише такий договір дарування, в якому є вказівка на цільове використання дарунка. У противному випадку безоплатна передача дарунка за договором буде вважатись звичайним договором дарування.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 6.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Із змісту договору вбачається, що на момент його вчинення предметом договору пожертви було нерухоме майно - будівля церкви, яке належало позивачу на праві приватної власності на підставі рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі №6/25-75, яке було чинним на час укладення договору.

Право власності на будівлю церкви на час укладення договору було зареєстровано за позивачем в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 25.03.2011р., що не оспорюється сторонами.

Наведеним спростовуються доводи позивача про те, що майно, яке передавалось в пожертву 22.11.2011р., не мало статусу обєкта нерухомого майна.

Та обставина, що в подальшому після того як будівлю церкви було передано в пожертву, 16.03.2016р. постановою Вищого господарського суду України постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2011р. та рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2010р. у справі № 6/25-75, яким за ТзОВ «Освіта-Плюс» було визнано право власності на будівлю церкви, було скасовано, не впливає на чинність договору, укладеного 22.11.2011р., та не може бути підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як визначено ст.229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Правова природа правочину, укладеного 22.11.2011р., не оспорюється позивачем, що свідчить про його дійсний намір пожертвувати будівлю церкви, який він реалізував шляхом укладення договору пожертви.

Права та обовязки сторін, узгоджені в договорі від 22.11.2011р., також не оспорюються позивачем.

Доказів, які б свідчили про те, що змінились якості предмета пожертви, які значно знижують можливість його використання за призначенням, не подано.

В процесі судового розгляду позивач стверджував про те, що він помилявся щодо предмету договору, вважає, що пожертвувана будівля церкви не є обєктом нерухомості.

В розумінні ст.229 Цивільного кодексу України, помилка, на яку посилається позивач,не можна розцінювати як помилку в розумінні ст.229 Цивільного кодексу України

Разом з цим, позивачем не доведено та не подано доказів, які б свідчили про наявність в момент укладення договору обставин, які призвели до неправильного уявлення ним щодо предмету договору, до неправильного сприйняття ним істотних умов договору, і що ці обставини вплинули на його волевиявлення.

Обставини справи свідчать про те, що в момент вчинення правочину за позивачем у встановленому законом порядку було оформлено право власності на предмет пожертви.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що в пожертву передавались будівельні матеріали, а не обєкт нерухомості, позивач суду не подав.

Оспорюваний договір містить площу будівлі, її адресу, в договорі зазначено мету передачі будівлі, тобто в договорі наведено певні характеристики предмета пожертви як обєкта нерухомості.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано та не доведено наявність помилки в момент вчинення спірного правочину, що за змістом ч.1 ст. 229 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

За наведених обставин, враховуючи наявні матеріали справи, позовна вимога про визнання недійсним договору від 22.11.2011р. не ґрунтується на нормах законодавства, які регулюють спірні правовідносини, а тому не підлягає до задоволення.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як розяснив Пленум Вищого господарського суду України в п.2.10. постанови №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

У відповідності із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи ( у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статуту субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 2 ГПК України передбачено, що господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

За змістом цих норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обовязку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обовязку від зобовязаних осіб.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем в процесі судового розгляду не було доведено порушення його права укладенням договору пожертви від 22.11.2011р.

Матеріали справи, умови договору свідчать про те, що, укладаючи договір пожертви, позивач як власник майна станом на 22.11.2011р. реалізував вільне волевиявлення на передачу майна, яке відповідало його внутрішній волі.

Керуючись ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 2, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено: 26.12.2016р.

У відповідності із ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Суддя І. О. Якушева