ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа № 5015/4376/11-5015/5242/11

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Скрипчук О.С. Хабіб М.І.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Захід» м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 20.04.2016 р.

у справі № 5015/4376/11-5015/5242/11

за позовом: прокурора Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України м.Київ

до відповідача 1: товариства з обмеженою відповідальністю «Захід» м.Львів

до відповідача 2: закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» м.Київ

за участю третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог на предмет спору на

стороні відповідача 1: 1. Федерації професійних спілок України м.Киів

2. Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.07.2010 р., скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування із незаконного володіння нерухомого майна.

за зустрічним позовом : товариства з обмеженою відповідальністю «Захід» м.Львів

до відповідача: Фонду державного майна України м.Київ

за участю: прокурора Яворівського району Львівської області м.Яворів

третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог на предмет спору на

стороні позивача: 1. Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» м.Київ

2. Федерація професійних спілок України м.Киів

3. Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»

про визнання недійсним ТОВ «Захід» добросовісним набувачем права власності

за участю представників сторін:

прокурор: Макогон Ю.І. - прокурор відділу забезпечення участі в судах прокуратури Львівської області згідно посвідчення №020325 від 06.09.2013р.

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від третіх осіб: не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.04.2016 р. (у складі колегії суддів: головуючого судді Іванчук С.В., суддів Коссака С.М., Манюка П.Т.) первісний позов задоволено частково. Визнано недійсним укладений між ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ТОВ «Захід» 22.07.2010 р. договір купівлі-продажу будівлі пральні літ. 3-1 загальною площею 248,7 кв.м. санаторія «Немирів», розташованого за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Немирів, вул. Курортна, буд. 39. Витребувано із незаконного володіння ТОВ «Захід» нерухоме майно: будівлю пральні літ. 3-1 загальною площею 248,7 кв.м. санаторію «Немирів», розташовану за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Немирів, вул. Курортна, буд. 39. на користь держави в особі Фонду державного майна України. Стягнуто з ТОВ «Захід» в дохід державного бюджету 1200 грн. судового збору. Стягнуто з ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в дохід державного бюджету 1200грн. судового збору.

Рішення суду в частині часткового задоволення первісного позову мотивоване тим, що спірне майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач - ТОВ «Захід» не знав і не міг знати, а відтак є добросовісним набувачем спірного майна, а оскільки спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, тому вимоги позивача за первісним позовом про захист права власника шляхом задоволення його вимог про витребування майна є обґрунтованими. В частині відмови у задоволенні позовної вимоги по первісному позову, рішення суду мотивоване тим, що прокурор звернувся із позовною вимогою про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно до відповідачів: ТОВ «Захід» та ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», до повноважень яких не належить проведення державної реєстрації речових прав, при цьому, дана вимога документально не обґрунтована. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду обґрунтоване тим, що оскільки спірне майно вибуло із володіння власника поза його волею та підлягає витребуванню у добросовісного набувача - ТОВ «Захід», позовна вимога про визнання права власності на це майно задоволенню не підлягає.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що право власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на пральню в момент укладення спірного правочину підтверджувалось свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ №728398, видане 30.07.2008 р. Немирівською селищною радою на підставі рішення виконкому №47 від 19.06.2008 р., яке на момент укладення договору не було визнане недійсним. Таким чином, місцевий господарський суд, визнавши ТОВ «Захід» добросовісним набувачем, не міг застосувати до нього віндикацію, оскільки для цього відсутні умови, визначені ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України. Крім цього, скаржник зазначає, що згідно постанови Ради Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960 р. «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР», усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерства охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 01.05.1960 р. Натомість, будівля пральні літ.3-1 була збудована та введена в експлуатацію у 1963 році, а отже і не могла бути серед об'єктів, які передавались відповідно до вищевказаної постанови.

Позивачем подано пояснення по суті апеляційної скарги, в яких просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав викладених у рішенні суду. Крім цього, позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що оскільки предметом спору є майно, яке було майном загальносоюзної громадської організації колишнього Союзу РСР, а правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено, то дане майно на даний час є державною власністю.

Представники позивача, відповідача та третіх осіб у судове засідання не з'явились. В судовому засіданні прокурором викладено заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, пояснень на неї, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, 22.07.2010 р. між ТОВ «Захід» та ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.07.2010р., відповідно до якого, ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» відчужило ТОВ «Захід» будівлю пральні, літ. 3-1 загальною площею 248,7 кв.м. санаторія «Немирів», розташованого за адресою - Львівська область, Яворівський район, смт. Немирів, вул. Курортна, буд. 39.

Даний договір було посвідчено та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 4038128 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антухом Л.В.

В подальшому, 21.10.2010р. Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» проведено реєстрацію права власності на пральню літ.3-1 загальною площею 249,7.кв.м. за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Немирів вулиця Курортна,буд.39 на підставі договору купівлі - продажу р.№300 від 22.07.2010р., про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав № 27726619 від 21.10.2010р.

Як підтверджується матеріалами справи, право власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на пральню в момент укладення спірного правочину, підтверджувалося свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ № 728398, видане 30.07.2008 р. Немирівською селищною радою на підставі рішення виконкому № 47 від 19.06.2008 р.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960р. «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР», усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 01.05.1960р. Українській республіканській раді профспілок з метою дальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з п. 2 вказаної постанови, всі санаторії, в тому числі і санаторій «Немирів» були безкоштовно передані у відання Української республіканської ради профспілок (Укрпрофради).

Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів міста Києва було прийнято рішення № 9971 від 23.12.1991р., яким зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, частка майна даної Федерації, переданого у статутний фонд товариства, становила 92,92 % розміру статутного фонду.

На виконання вимог постанови президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991р. «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та відповідно до акту від 24.01.1992р., у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», було передано майно територіальних санаторно-курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку, тощо.

Згідно переліку до акту від 24.01.1992р., акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було також передано цілісний майновий комплекс санаторію «Немирів» (смт. Немирів, вул. Курортна, Яворівський район, Львівська область), який увійшов до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».

Прикарпатським дочірнім підприємством ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» було видано наказ №28 від 15.03.2000р. «Про створення філій Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та затвердження положень про них», відповідно до якого було створено, зокрема, філію Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» -«Санаторій «Немирів», а також затверджено положення про неї.

Як встановлено місцевим господарським судом, 27.12.2001р. Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на підставі рішення виконавчого комітету Немирівської селищної ради Яворівського району № 63 від 15.11.2001р. було проведено реєстрацію права власності на цілісний майновий комплекс «Санаторій «Немирів», який розташований на вул. Курортна, 20 в смт. Немирів Яворівського району Львівської області за Прикарпатським ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», про що 27.12.2001р. зроблено запис в реєстровій книзі №1 за реєстровим №7.

Як підтверджується матеріалами справи, постановою Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2016р. у справі № 460/1138/14-ф, яка набрала законної сили 08.03.2016р., визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Немирівської селищної ради Яворівського району Львівської області №63 від 15.11.2001р. «Про оформлення права власності на будівлі Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

В подальшому, рішенням загальних зборів акціонерів ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» від 22.01.2003р. «Про зміни організаційно-правової структури ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на базі філії Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», «Санаторій «Немирів» створено дочірнє підприємство «Санаторій «Немирів» ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», а також 06.02.2003р. зареєстровано статут ДП «Санаторій «Немирів» ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця».

Відповідно до п.п.1.2, 1.3 статуту ДП «Санаторій «Немирів» ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», власником майна ДП «Санаторій «Немирів» ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» є ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».

ДП «Санаторій «Немирів» ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» є правонаступником Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця».

В подальшому, після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 р. №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991р. встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю України.

Також, відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 24.08.1991 р. №1427-XII визначено, що з моменту проголошення незалежності чинними на території України є тільки Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства республіки.

Необхідно зазначити, що постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 р. «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Тому, правовідносини щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами нерухомості установ професійних спілок України безпосереднім чином зачіпає майнові, соціальні та економічні інтереси держави.

Таким чином, судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що оскільки предметом спору є майно, яке було майном загальносоюзної громадської організації колишнього Союзу РСР, а правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено, то дане майно на даний час є державною власністю. А тому, з врахуванням викладеного та у зв'язку із введенням мораторію, зміна форми власності профспілкового майна заборонялася.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, на виконання постанови Ради Міністрів Української РСР від 23 кві.04.1960 р. № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР», усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я УРСР зобов'язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській Раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 постанови № 606 майно передавалося профспілковим органам у відання.

Згідно з додатком №1 до вказаної постанови у переліку санаторіїв, що передавалися Українській республіканській Раді профспілок Міністерством охорони здоров'я УРСР, зазначено і санаторій «Немирів».

Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 р. № 1452-XII «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» та Законом України від 10.09.1991 р. № 1540-ХІІ «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України», майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 р. № 506-ХІІ введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції правомірно зазначив, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Колегія суддів також зазначає що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 2312.1991 р. № 971 зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», становить 92,92 % розміру статутного фонду. У той же час профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією. Отже, спірний об'єкт був майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

А отже, на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника.

Необхідно зазначити, що згідно постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 р. № 2268-ХІІ «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України», майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, передані тимчасово Фонду державного майна України.

Одночасно, як вірно звернув увагу місцевий господарський суд, питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», за Фондом державного майна України закріплено повноваження щодо розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного.

Відтак, спірне майно, яке перебувало у віданні Української республіканської ради профспілок і в подальшому було передано до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», є державною власністю; повноваження щодо управління майном державної власності, в тому числі й спірним майном, покладено на Фонд державного майна України, а ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» не могло набути права власності на спірне майно від Федерації незалежних профспілок України, оскільки остання не мала права власності на спірні об'єкти нерухомості та законних підстав розпоряджатися ними.

Отже, майно, передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», є державною власністю, а право розпорядження цим майном належить виключно Фонду державного майна України.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Сторонами у справі та третіми особами не надано суду належних та допустимих доказів про надання Фондом державного майна України дозволу на відчуження чи в інший спосіб зміни форми власності майна, яке є предметом спору.

З огляду на вищевикладене, вчинення спірного договору купівлі-продажу від 22.07.2010р. не власником спірного майна є підставою для визнання його недійсним згідно з положеннями ст. ст. 203, 215 ЦК України, а тому, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.07.2010р. є підставними та підлягають до задоволення.

Згідно ч.ч.1,3 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

ТОВ «Захід» здійснив оплату за об'єкт нерухомого майна ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», що підтверджується платіжним дорученням № від 16.07.2010р. на суму 40 950,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, спірне майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач - ТОВ «Захід» не знав і не міг знати, а відтак є добросовісним набувачем спірного майна.

Разом з тим, враховуючи те, що спірне майно вибуло з володіння власника, поза його волею, судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог за первісним позовом в частині захисту прав власника, шляхом задоволення його вимог про витребування майна.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно, необхідно зазначити таке.

Судове рішення про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином чи про витребування майна з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстровано право власності на майно у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає такій реєстрації, за позивачем (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) нечинними»)

При цьому, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині проведення державної реєстрації з огляду на те, що прокурор звернувся із позовною вимогою про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно до ТОВ «Захід» та ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», до повноважень яких не належить проведення державної реєстрації речових прав.

Щодо зустрічних позовних вимог, судова колегія зазначає таке.

Як встановлено судом, спірне майно придбано за відплатним договором не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, про що набувач - ТОВ «Захід» не знав і не міг знати.

Згідно зі ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Як підтверджується матеріалами справи, спірне майно вибуло із володіння власника поза його волею, відтак у порядку ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню у добросовісного набувача - ТОВ «Захід».

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права власності на спірне майно за ТОВ «Захід», оскільки добросовісний набувач набуває право власності на майно.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст.257, ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» із змінами і доповненнями).

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як підтверджується матеріалами справи, спірний договір укладено сторонами 22.07.2010р., водночас, із позовною заявою про визнання недійсним договору та про витребування майна, прокурор звернувся 01.08.2011р. За таких даних обставин звернення за захистом порушеного права відбулося у межах строків позовної давності, а тому, відсутні підстави для відмови у позові у зв'язку із пропуском строків позовної давності.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 20.04.2016 р. у справі

№ 5015/4376/11-5015/5242/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Скрипчук О.С.

Хабіб М.І.