РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016Справа №910/18775/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мій Офіс»

До: 1. Приватного акціонерного товариства «Профі-Пак»

2. Публічного акціонерного товариства «БТА Банк»

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

2. Публічне акціонерне товариство «МегаБанк»

про визнання права власності, зобов'язати перерахувати грошові кошти та зняти арешт

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Вороніна І.І. представник за довіреністю № б/н від 28.09.16.

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: не з'явився

Від третьої особи-1: Маціборук В.О. представник за довіреністю № 20-22/410/20.3-03 від 25.07.16.

Від третьої особи-2: Шапошников О.О. представник за довіреністю № 13-400/16д від 29.06.16.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мій Офіс» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Профі-Пак» (далі - відповідач-1), Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» (далі - відповідач-2) про:

- визнання за позивачем права власності на грошові кошти в сумі 35 083,80 грн., що як помилково перераховані містяться на розрахунковому рахунку відповідно до платіжного доручення № 5332 від 05.08.16. № 94 у ПАТ «МегаБанк»;

- зобов'язання Приватного акціонерного товариства «Профі-Пак» перерахувати грошові кошти в сумі 35 083,80 грн. на розрахунковий рахунок № 1757 в АТ «ОТП Банк», що належить позивачу;

- зняття арешту, накладеного постановою про арешт коштів боржника від 18.04.16. (виконавче провадження ВП № 50281841), з грошових коштів в сумі 35 083,80 грн., що як помилково перераховані містяться на розрахунковому рахунку Приватного акціонерного товариства «Профі-Пак» № 94 у ПАТ «МегаБанк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.16. порушено провадження у справі № 910/18775/16, на підставі ст. 27 ГПК України залучено до участі в розгляді даної справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - третя особа-1), Публічне акціонерне товариство «МегаБанк» (далі - третя особа-2); розгляд справи призначено на 17.11.16.

09.11.16. від третьої особи-2 через відділ діловодства суду надійшли письмові пояснення по справі.

За результатами судового засідання 17.11.16. розгляд справи було відкладено на 29.11.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.16. розгляд справи було відкладено на 13.12.16.

В судовому засіданні 13.12.16. третьою особою-1 було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 13.12.16.позивачем було підтримано подане ним 12.12.16. через відділ діловодства суду клопотання про витребування в порядку ст. 38 ГПК України наступних доказів:

- від третьої особи-2 докази на підтвердження того, що грошові кошти в розмірі 35 083,80 грн. перебувають на арештованому рахунку № 94 в ПАТ «МегаБанк» та докази перерахування грошових коштів в розмірі 35 083,80 грн., що належать ТОВ «Мій Офіс» з арештованого рахунку № 94 в ПАТ «МегаБанк» на рахунок для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, відкритий відділом державної виконавчої служби, у разі здійснення такої операції;

- від третьої особи-1 докази перерахування грошових коштів в розмірі 35 083,80 грн., що належать ТОВ «Мій Офіс» на рахунок стягувача за ВП № 50281841 ПАТ «БТА Банк».

В судовому засіданні 13.12.16. третя особа-1 поклала вирішення вказаного клопотання на розсуд суду, третя особа-2 проти задоволення означеного клопотання заперечувала.

Розглянувши в судовому засіданні 13.12.16. клопотання позивача про витребування доказів, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Право сторони у справі на подачу клопотання про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно регулюються приписами ст. 38 ГПК України.

За приписами ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, як встановлено судом, позивач не звертався до третіх осіб з проханням надати зазначені в клопотанні докази, та, як наслідок, не довів неможливості самостійно надати витребувані докази.

Далі, слід зазначити, що належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим, витребувані позивачем докази не містять інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування в даній справі.

З огляду на викладене вище в сукупності, клопотання позивача про витребування доказів є таким, що задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 13.12.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання 13.12.16. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, письмового відзиву на позов не надали, заяв чи клопотань не подали і не надіслали, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Треті особи в судовому засіданні 13.12.16. поклали вирішення спору в даній справі на розсуд суду.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/18775/16.

В судовому засіданні 13.12.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб-1, 2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.08.16. Товариством з обмеженою відповідальністю «Мій Офіс» було перераховано 35 083,80 грн. на розрахунковий рахунок № 94 Приватного акціонерного товариства «Профі-Пак» (код 31792911), відкритий в ПАТ «МегаБанк», Харків, на підставі платіжного доручення № 5332 від 05.08.16. з призначенням платежу: « 011Оплата за товар згідно рах. №509 від 04.07.2016 р., в т.ч.ПДВ 20% 5847,30 грн.»

Листом № 68 від 09.08.16. позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою повернути помилково перераховані грошові кошти в сумі 35 083,80 грн. за платіжним дорученням № 5332 від 05.08.16.

У відповідь на вказаний лист відповідачем-1 позивачу було направлено лист № 66 від 09.08.16., в якому Приватне акціонерне товариство «Профі-Пак» відмовилось повертати позивачу вказані грошові кошти з підстав того, що на рахунок, на який вони були перераховані, було накладено арешт на підставі постанови про арешт коштів боржника від 18.04.16. ВП № 50281841, стягувачем за яким є відповідач-2.

Позивач вважає, що оскільки на рахунок відповідача-1, на який він помилково перерахував спірні грошові кошти, накладено арешт, то необхідним є визнання права власності за позивачем на грошові кошти в сумі 35 083,80 грн., які знаходяться саме на рахунку № 94, зняття арешту з вказаного рахунку в сумі 35 083,80 грн., зобов'язання відповідача-1 перерахувати такі грошові кошти на розрахунковий рахунок позивача.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам на підставі чинного законодавства і не зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна із сторін повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

За приписами ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності може захищатися пред'явленням позову про визнання цього права. Такий позов може бути пред'явлений до будь-якої особи, яка словами чи діями заявила про свої претензії на річ, яка перебуває у власності іншої особи. Позивач, пред'являючи такий позов, повинен надати докази вчинення відповідачем дій, у тому числі його висловлювань, які можуть бути розцінені як невизнання чи оспорювання права власності.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України того, що відповідач-2 будь-яким чином оспорює або не визнає право власності позивача на грошові кошти в розмірі 35 083,80 грн., отже, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача-2.

Оскільки заявлена позивачем вимога про визнання права власності на грошові кошти у розмірі 35 083,80 грн. не відповідає встановленим законом способам захисту прав, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.

Арешт на розрахунковий рахунок відповідача-1 № 094 в ПАТ «МегаБанк» було накладено постановою про арешт коштів боржника від 18.04.16. у ВП № 50281841 по виконанню наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.16. № 904/55/15 про стягнення з «Приватного акціонерного товариства «Профі-Пак» на користь Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» грошових коштів, отже, в межах даної справи суд не надає правової оцінки правомірності дій державного виконавця в межах вказаного виконавчого провадження та не вбачає правових підстав для втручання у хід виконавчого провадження по виконанню наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.16. № 904/55/15 шляхом зобов'язання зняти арешт з грошових коштів на рахунку № № 094 в ПАТ «МегаБанк».

При цьому, п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Позивачем не було подано заяву про вихід суду при прийнятті рішення за межі позовних вимог чи про зміну предмету позову, а тому позовні вимоги щодо зобов'язання Приватного акціонерного товариства «Профі-Пак» перерахувати грошові кошти в сумі 35 083,80 грн. на розрахунковий рахунок № 1757 в АТ «ОТП Банк», що належить позивачу, задоволенню не підлягають.

Отже, позовні вимоги до відповідача-1 не підлягають задоволенню із заявлених позивачем підстав, шляхом обраного ним способу захисту права.

Щодо належного способу захисту права позивача, суд відзначає наступне.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідачем-1 не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав отримання спірних грошових коштів від позивача.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що перераховані позивачем відповідачу платіжним дорученням № 5332 від 05.08.16. грошові кошти у розмірі 35 083,80 грн., за відсутності договірних відносин між сторонами та інших підстав для здійснення їх перерахунку, не можуть вважатися такими, що перебувають у відповідача на законних підставах.

З огляду на вказане позивач не позбавлений права захистити свої порушені права та охоронювані законом інтереси та стягнути з відповідача-1 на свою користь помилково перераховані грошові кошти в сумі розмірі 35 083,80 грн. шляхом звернення до суду з відповідним позовом в порядку ст. 1212 ЦК України.

За приписами ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.12.16.

Суддя Т.М. Ващенко