ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.12.2016 Справа № 904/9951/16

За позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпро

про стягнення 51 689 299,24 грн. інфляційних втрат та 6 255 978,23 грн. 3% річних

Суддя Бондарєв Е.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду з позовом, яким просить стягнути з комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради заборгованості на загальну суму 57 945 277,47 грн., з яких:

- 51 689 299,24 грн. інфляційні втрати за період з березня 2013 року по вересень 2015 року;

- 6 255 978,23 грн. 3% річних за період з 26.02.2013 року по 26.11.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 10142/21/124423 від 22.09.2011 року купівлю-продаж природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями і іншими споживачами в частині повної та своєчасної оплати отриманого природного газу за період з листопада 2011 року по лютий 2012 року у сумі 68 608 300,48 грн. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 року у справі №32/5005/9762/2012 встановлений факт неналежного виконання відповідачем умов договору та стягнуто з комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради на користь публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" 68 608 300, 48 грн. заборгованості за договором, 5 237 411,36 грн. пені, 428 982,61 грн. інфляційних втрат, 1 682 616,73 грн. 3% річних та 64 380,00 грн. витрат на сплату судового збору, про що 11.03.2013 року господарським судом видано наказ про примусове виконання. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2013 року здійснена заміна позивача (стягувача) публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на його правонаступника публічне акціонерне товариство "Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України".

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 26.02.2013 року по 26.11.2015 року у сумі 6 255 978,23 грн. та збитки від інфляції за період з березня 2013 року по вересень 2015 року у сумі 51 689 299,24 грн.

21.11.2016 року відповідач завернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності оскільки позивач, звернувшись із позовною заявою 02.11.2016 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також 20.12.2016 року відповідач звернувся до суду з клопотанням про призначення у справі № 90/9951/16 судової економічної експертизи та на вирішення якої поставити наступні питання: 1. Чи підтверджується документально здійснення КП "Теплоенерго" оплати ПАТ "НАК "Нафтогаз України" заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 10142/21/1244/23 за період з лютого 2013 року по листопад 2015 року? 2. В які календарні дати та в яких сумах КП "Теплоенерго" сплачувало на користь "НАК "Нафтогаз України" заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу №10142/21/1244/23 за період з лютого 2013 року по листопад 2015 року? 3. Яку загальну суму було сплачено КП "Теплоенерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в рахунок погашення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 10142/21/1244/23 за період з лютого 2013 року по листопад 2015 року? 4. Чи здійснювалась КП "Теплоенерго" оплата ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 3 % річних та інфляційних втрат, що нараховані за період з лютого 2013 року по листопад 2015 року за договором купівлі продажу природного газу № 10142/21/1244/23?

Крім того, відповідач надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку у судове засідання представника комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської рад.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки відповідач, як юридична особа був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та, відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України надання повноважень на представництво інтересів сторони у процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб.

Відповідно до підпункту 3.9.2 підпункту 3.9 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з'явився. Доказом належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи є протокол судового засіданні від 07.12.2016 року.

Провадження у справі було порушено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2016 року з призначенням її до розгляду на 22.11.2016 року.

Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні від 22.11.2016 року було оголошено перерву до 07.12.2016 року, від 07.12.2016 року було оголошено перерву до 20.12.2016 року.

У судовому засіданні 20.12.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 року у справі № 32/5005/9762/2012 встановлено, що на виконання умов договору № 10142/21/124423 купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії укладеного 22.09.2011 року між КП "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (покупець) та ПАТ "Дніпрогаз" (продавець) останнім відповідно до щомісячних актів виконаних робіт за період з листопада 2011 рік лютий 2012 рік передав природний газ на загальну суму 68 608 300, 48 грн. Однак в порушення прийнятих на себе зобов'язань відповідач не своєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату отриманого природного газу у звязку з чим відповідно до п. 6.2. договору та приписів ст. 625 Цивільного кодексу України нараховані 5 237 411, 36 грн. пені, 428 982,61 грн. інфляційних втрат та 1 682 616 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 року у справі № 32/5005/9762/2012, яке постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.02.2013 року залишено без змін, стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" 68 608 300,48 грн. заборгованості за договором, 5 237 411,36 грн. пені, 428 982,61 грн. інфляційних втрат, 1 682 616,73 грн. 3% річних та 64 380,00 грн. витрат на сплату судового збору.

11.03.2013 року господарським судом Дніпропетровської області на виконання рішення господарського суду від 13.12.2012 року видано наказ про примусове виконання.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.04.2013 року постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.02.2013 року у справі № 32/5005/9762/2012 залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2013 року у справі № 32/5005/9762/2012 здійснена заміна стягувача - Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на його правонаступника публічне акціонерне товариство "Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" у зв'язку з укладенням 01.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Дніпрогаз" (первісний кредитор) та Публічним акціонерним товариством "НАК "Нафтогаз України" (новий кредитор) договору про відступлення права вимоги №14/5160/13 відповідно до умов якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги до боржника первісного кредитора - КП "Теплоенерго", за договором на постачання природного газу №10142/21/124423 від 22.09.2011 року у сумі 76 021 691, 18 грн. , в т.ч.: основний борг 68 608 300, 48 грн., пеня 5 237 411, 36 грн., інфляційні витрати 428 982, 61 грн., 3% річних 1 682 616, 73 грн., судовий збір - 64 380, 00 грн. (п.1.1 договору про відступлення права вимоги).

Крім передачі права вимоги оплати спожитого природного газу за зобовязанням, зазначеним в п.1.1. договору про відступлення права вимоги до нового кредитора переходять права вимоги стягнення всіх штрафних санкцій, інфляційних витрат та відсотків, пов'язаних з невиконанням або неналежним виконанням боржник своїх зобов'язань договором № 10142/21/124423 купівлі-продажу природного газ (п.1.2 договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 6.1. договір про відступлення права вимоги набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Причиною виникнення спору є неналежне виконання комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради умов договору № 10142/21/124423 купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії від 22.09.2011 року в частині своєчасної оплати отриманого газу на суму 68 608 300, 48 грн. у зв'язку з чим позивач нарахував та просить стягнути 3% річних та втрати від інфляції.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного Кодексу.

У ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Отже, з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України випливає обовязок боржника відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки з нарахованими процентами річних за прострочку виконання грошового зобовязання, однак при цьому позивач не взяв до уваги той факт, що вищевказані положення ст. 625 Цивільного кодексу України застосовуються виключно щодо вимог кредитора до боржника щодо сплати саме суми основного боргу, а не на всю заборгованість з урахуванням уже попередньо стягнутих судовими рішеннями інфляційних втрат та 3% річних.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 09.04.2013 року у справі № 40/5005/8435/2012 та від 10.03.2015 року у справі № 912/2562/14.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 Цивільного кодексу України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку:

- на суму 76 021 691,18 грн. нараховані 9 469 859,92 грн. інфляційні втрати за період з березня 2013 року по липень 2014 року та 3 277 656,52 грн. 3% річних за період з 26.02.2013 року по 05.08.2014 року;

- на суму 76 015 742,25 грн. (з урахуванням оплати у сумі 5 948,93 грн.) нараховані 42 219 439,33 грн. інфляційні втрати за період з серпня 2014 року по вересень 2015 року та 2 978 321,70 грн. 3% річних за період з 06.08.2014 року по 26.11.2015 року.

21.11.2016 року відповідач завернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності оскільки позивач, звернувшись із позовною заявою 02.11.2016 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається із матеріалів справи позивач з позовом до суду звернувся 30.10.2016 року.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позов поданий позивачем 30.10.2016 року, а нарахування здійснені за період з 26.02.2013 року по 26.11.2015 року, тобто частково поза межах строків позовної давності.

Враховуючи викладене, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат за яким нарахував інфляційні втрати на суму саме основного боргу за зобов'язанням за договором, але нарахування здійснюється судом починаючи з листопада 2013 року по вересень 2015 року включно (з урахуванням постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань"), що у загальній сумі складає 48 288 241,55 грн.

Розрахунок 3% річних суд здійснив також на суму саме основного зобов'язання та нараховані за період з 30.10.2013 року по 26.11.2015 року, що складає у сумі 4 274 391,10 грн.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково у загальній сумі 52 562 632,65 грн., з яких 48 288 241,55 грн. інфляційних нарахувань та 3% річних у сумі 4 274 391,10 грн., в решті позовних вимог слід відмовити.

Щодо клопотання про призначення експертизи, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи": Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Враховуючи викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та призначення експертизи по справі, оскільки відповіді на запропоновані питання для проведення експертизи не потребують спеціальних знань.

Згідно ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам у сумі 187 499,25 грн.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул. Погрібняка, буд. 7, ідентифікаційний код 32688148) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 48 288 241,55 грн. інфляційних нарахувань, 3% річних у сумі 4 274 391,10 грн. та 187 499,25 грн. витрат зі сплати судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.12.2016 року.

Суддя ОСОБА_1