РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016Справа №910/14990/16

За позовом гр. ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі"

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Башлай Дар'ї Іванівни

2. Гр. ОСОБА_3

про розірвання договору та визнання недійсним пункту договору

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_4 - довіреність № 895 від 25.05.15, представник;

Від відповідача: Столяренко Т.П. - довіреність № б/н від 26.10.16, адвокат;

Від третьої особи 1: не з'явились;

Від третьої особи 2: гр. ОСОБА_3, довіреність № паспорт серії НОМЕР_1 від 23.12.01, Від позивача: ОСОБА_1- особисто, тимчасова посвідка на ПП;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Гр. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" про визнання недійсним п. 4.1 Договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011р., а також розірвання вказаного договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011р. у зв'язку з його невиконанням відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем п.3.1 Договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011 та обов'язку з виплати позивачеві частки з статутного капіталу у розмірі 240 000, 00 грн., внаслідок чого останній просить розірвати вказаний договір та визнати п. 4.1 даного Договору недійсним, як такий, що не відповідає реальним обставинам та укладений за відсутності з боку генерального директора ТОВ «Міжнародний центр торгівлі» ОСОБА_6 наміру щодо здійснення розрахунку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2016р. у справі № 910/14990/16 порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання на 28.09.16р. Також даною ухвалою за клопотанням позивача залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Башлай Дарю Іванівну.

07.09.2016 через канцелярію Господарського суду міста Києва надійшла апеляційна скарга на ухвалу про порушення провадження у справі № 910/14990/16 від 19.08.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 Товариству з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" відмовлено в прийнятті апеляційної скарги. Матеріали справи № 910/14990/16 повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 розгляд справи призначено на 19.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 розгляд справи відкладено на 27.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2016 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - гр. ОСОБА_3, а також за клопотанням позивача викликано у судове засідання, яке відбудеться 17.11.2016, Генерального директора ТОВ "МЦТ" ОСОБА_6 для надання пояснень щодо факту передачі коштів позивачу у розмірі 240 000,00 грн. в рахунок за придбану частку, розгляд справи відкладено на 17.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 розгляд справи відкладено на 13.12.2016.

У судові засідання 19.10.2016 та 27.10.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважений представник третьої особи 1 у судові засідання 19.10.2016 та 27.10.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 19.10.2016 третя особа 1 повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №361.

Копія ухвали суду від 19.10.2016 яка направлялась третій особі на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 04108, АДРЕСА_1, на час проведення судового засідання 26.10.2016 на адресу Господарського суду міста Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення №591, в якому зазначено, що станом на 27.10.2016 вказане поштове відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку "Київ Північний Поштамп" та адресату не вручено.

У судові засідання 17.11.2016 та 13.12.2016 з'явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи 2.

Уповноважений представник третьої особи 1 у судові засідання 17.11.2016 та 13.12.2016 не з'явився.

Копія ухвали суду від 27.10.2016, яка направлялась третій особі 1 на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 04108, АДРЕСА_2, на час проведення судового засідання 17.11.2016 на адресу Господарського суду міста Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 136, в якому зазначено, що станом на 16.11.2016 вказане поштове відправлення вручено адресату особисто.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 13.12.2016 третя особа 1 повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 035.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 19.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 23.09.2016 про застосування строків позовної давності, в якому відповідач зазначає про пропущення позивачем строку звернення до суду позовом, оскільки ще при підписанні спірного Договору гр. ОСОБА_1 мало бути відомо про несплату грошових коштів, на яку він посилається як на підставу заявлених позовних вимог, відзив на позовну заяву б/н від 23.09.2016 та заява про долучення документів до матеріалів справи б/н від 28.09.2016, які судом долучені до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, зазначаючи, що договір на купівлю - продаж корпоративних прав на частку статутного капіталу в ТОВ "МЦТ" від 09.03.2011 відповідає вимогам чинного законодавства, укладався з гр. ОСОБА_1 з повним усвідомленням значення своїх дій на підставі вільного волевиявлення з однозначним розумінням усіх умов договору, договір станом на момент розгляду справи повністю виконаний сторонами, зокрема, щодо оплати грошових коштів та прийняття корпоративних прав, які є предметом договору, а тому позовні вимоги вважає безпідставними та необгрунтованими.

У судовому засіданні 19.10.2016 представник позивача подав наступні документи:

- два примірники клопотань про долучення документів до матеріалів справи б/н від 19.10.2016;

- клопотання про виклик в судове засідання Генерального директора ТОВ "МЦТ" ОСОБА_6 для надання пояснень щодо факту передачі коштів позивачу у розмірі 240 000,00 грн. в рахунок за придбану частку; надати суду та позивачу документи підтверджуючі розрахунку з наданням пояснень про спосіб розрахунку. Зазначені клопотання судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 27.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від гр. ОСОБА_3 надійшло клопотання б/н від 27.10.2016 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, в якому зазначено, що до укладення Договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011 останньому належало 30 % від статутного капіталу. Після придбання частки у гр. ОСОБА_1 його частка була розділена між ОСОБА_3 та іншим учасником ТОВ "МЦТ" ОСОБА_6 по 20 % кожному. Отже, у разі визнання спірного договору розірваним, частка в розмірі 40% ОСОБА_1 буде повернута, що зменшить розмір частки ОСОБА_3, яка на даний час складає 50 % на 20 %, та вплине на інтереси останнього. Дане клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від третьої особи 1 надійшли пояснення по справі б/н від 17.11.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник третьої особи 2 подав пояснення б/н від 17.11.2016 та заяву про повідомлення іншої адреси, за якою можна повідомити ОСОБА_6 про дату, час і місце судового засідання б/н від 17.11.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 17.11.2016, яке судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 13.12.2016 представник відповідача подав клопотання б/н від 13.12.2016 про долучення документів до матеріалів справи, а саме копій наказу ТОВ «МЦТ» № 5 від 24.12.14р. «Про вилучення та знищення документів, строк зберігання яких закінчився» та акту ТОВ «МЦТ» № 1 про вилучення для знищення документів, строк зберігання яких закінчився від 29.12.14р., та письмові пояснення б/н б/д від імені ОСОБА_6 особисто, в яких останній підтверджує укладення між сторонами Договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.11р. та зазначає про виконання ТОВ «МЦТ» своїх зобов'язань за договором в повному обсязі, зокрема, в частині оплати коштів в сумі 240 000,00 грн. продавцю до моменту підписання договору шляхом видачі коштів із каси підприємства на підставі видаткових касових ордерів, які були знищені на товаристві згідно наказу ТОВ «МЦТ» № 5 від 24.12.14р. «Про вилучення та знищення документів, строк зберігання яких закінчився» та акту ТОВ «МЦТ» № 1 про вилучення для знищення документів, строк зберігання яких закінчився від 29.12.14р. Документи судом долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 13.12.2016 представник позивача подав клопотання б/н б/д про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи, а також заявив усне клопотання про повторний виклик в судове засідання для надання пояснень щодо суті спору гр. ОСОБА_6 та клопотання витребування доказів, а саме оригіналу наказу ТОВ «МЦТ» № 5 від 24.12.14 р. «Про вилучення та знищення документів, строк зберігання яких закінчився» та акту ТОВ «МЦТ» № 1 про вилучення для знищення документів, строк зберігання яких закінчився від 29.12.14 р., копії яких надані представником відповідача.

Розглянувши в судовому засіданні 13.12.2016 заявлене усне клопотання представника позивача суд зазначає, що у п. 22 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008р. № 01-8/164 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році" щодо дій господарського суду у випадках, коли певні обставини справи можуть бути підтверджені лише поясненнями фізичних осіб зазначено, що чинний ГПК не передбачає такого джерела доказування, як показання свідків. Однак це не означає неможливості використання як засобів установлення фактичних даних (обставин) у справі письмових та усних пояснень фізичних осіб, яким відомі відповідні дані (обставини).

Отже, зважаючи на наявні в матеріалах справи надані представником гр. ОСОБА_6 письмові пояснення останнього щодо обставин справи, зокрема, обставин здійснення оплати за Договором купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011, а також наявні в матеріалах справи письмові докази, суд не вбачає підстав для задоволення відповідного клопотання представника позивача.

Також суд зазначає, що згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" від 15.03.2010 р. № 01-08/140 подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій розцінюється як зловживання своїми процесуальними правами, що, в свою чергу, позбавляє суд можливості створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, що розцінюється судом як затягування судового процесу, та суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 13.12.2016 сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмеженість процесуальних строків розгляду спору, встановлених ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Засідання господарського суду по розгляду даної справи відповідно до заявленого в судовому засіданні 19.10.2016 усного клопотання представника позивача проведені за допомогою здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 13.12.2016 представник позивача та позивач особисто підтримали заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.12.2016 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

В судовому засіданні 13.12.2016 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - гр. ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги позивача, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача особисто та представників позивача, відповідача та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Порядок створення та управління товариством, відносини учасників між собою та з товариством, правовий статус учасників та самого господарського товариства, яким є товариство з обмеженою відповідальністю, визначаються й регулюються, зокрема, Цивільним, Господарським кодексами України, Законом України „Про господарські товариства" тощо.

Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Згідно частин 1 та 2 статті 83 ЦК України юридична особа може створюватися у формі, зокрема, товариства, яким є організація, створена шляхом об'єднання осіб (учасників) які мають право участі у цьому товаристві.

Статтею 84 Цивільного кодексу України встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю є підприємницьким товариством. За статтею 62 Господарського кодексу України підприємство є самостійним господарюючим суб'єктом, юридичною особою, має відокремлене майно, самостійних баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Частиною 5 статтею 63 ГК України визначено, що господарське товариство, як корпоративне підприємство діє, зокрема, на основі об'єднання майна засновників (учасників), їх спільного управління справами.

За правилами частини 4 статті 87 Цивільного кодексу України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 83 Господарського кодексу України господарське товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації.

Згідно даних Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний центр торгівлі» та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань товариство було зареєстровано Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією 17.02.06р., номер запису про державну реєстрацію 0006655. На дату державної реєстрації засновниками зазначеного товариства значились - гр. ОСОБА_1, якому належала частка статутного капіталу в розмірі 40% (240000,00 грн. ), гр. ОСОБА_3, якому належала частка в розмірі 30% (180000,00 грн.) та гр. ОСОБА_8, якому належала частка в розмірі 30% (180000,00 грн.), загальний розмір статутного капіталу - 600 000,00 грн.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між гр. ОСОБА_1 (позивач у справі, продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародний торговий центр» (покупець за договором, відповідач у справі) в особі Генерального директора ОСОБА_6, що діяв на підставі Статуту, 9 березня 2011 року було укладено Договір купівлі-продажу корпоративних прав (далі - Договір), згідно п. 1.1 якого гр. ОСОБА_1, який є власником корпоративних прав на частку статутного капіталу в ТОВ «МЦТ» у розмірі 40 % (сорок) відсотків, продав, а ТОВ «МЦТ» купив зазначені корпоративні права на частку в статутному капіталі, що в грошовому еквіваленті складає 240 000,00 (двісті сорок тисяч гривень нуль копійок) грн.

Згідно п. 1.1.1 Договору належність позивачеві корпоративних прав на частку в статутному капіталі TOB «МЦТ» підтверджується Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНИЙ ЦЕНТР ТОРГІВЛІ», посвідченим БАЛАШЕМ A.C., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 11 вересня 2008 року в реєстрі за № 579 та свідоцтвом Товариства про внесення ОСОБА_1 грошових коштів в оплату частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНИЙ ЦЕНТР ТОРГІВЛІ» у повному обсязі від 22 вересня 2008 року.

Покупець належним чином повідомлений про характер діяльності та про фінансовий стан прав Товариства на момент укладення даного Договору (п. 1.4 Договору).

Договір вчинений за згодою дружини продавця ОСОБА_10, посвідченої 09.03.11р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І. за реєстраційним номером 418.

Розділами 2-5 Договору сторони узгодили порядок оформлення прав, ціну договору, порядок розрахунків, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 7.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Так, вказаний Договір підписаний гр. ОСОБА_1 особисто та уповноваженим представником ТОВ «МЦТ», підпис якого засвідчений печаткою товариства, а також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І. та зареєстрований в реєстрі за № 421.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм § 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути і майнові права.

Зокрема, згідно п. 1.3 Договору предметом купівлі - продажу даного Договору є корпоративні права гр. ОСОБА_1 як продавця на частку, що продається: 40 % (сорок) відсотків Статутного капіталу ТОВА «Міжнародний центр торгівлі», що дорівнює 240 000, 00 (двісті сорок тисяч) гривень.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п. 3.1 Договору за відступлення частки у статутному капіталі ТОВ «МЦТ» покупець зобов'язується сплатити 240 000,00 (двісті сорок тисяч гривень нуль копійок) грн.

При цьому у пункті 4.1 спірного Договору сторони засвідчили, що на момент нотаріального засвідчення цього договору сума, зазначена в п. 3.1 продавцем отримана повністю ще до підписання цього Договору.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, як свідчать матеріали справи, позивачем в поданій суду позовній заяві зазначено, що незважаючи на той факт, що сторони у Договорі засвідчили у пункті 4.1 про те, що на момент нотаріального посвідчення цього договору сума, зазначена в п. 3.1, продавцем отримана ще до підписання Договору, дана умова реально виконана не була, тобто грошові кошти в сумі 240 000,00 грн. (вартості частки в статутному капіталі) позивачу передані не були.

За особистими твердженнями позивача, викладеними в позовній заяві та підтриманими останнім та його представником в судовому засіданні 13.12.16р., зазначений договір був підписаний покупцем за відсутності фактичної передачі коштів до його підписання та з тих підстав, що між гр. ОСОБА_1 (позивачем у справі) та гр. ОСОБА_3 (третя особа у справі), співучасником товариства та водночас близьким родичем позивача, який на час підписання договору займав посаду фінансового директора товариства, існували довірливі відносини. Окрім того позивач зауважує, що гр. ОСОБА_3 як фінансовий директор та гр. ОСОБА_6 як генеральний директор ТОВ «МЦТ» (відповідач у справі) і водночас співвласник товариства, маючи рівні права згідно Статуту товариства, гарантували позивачу оплату передбаченої Договором купівлі - продажу корпоративних прав суми у найближчому майбутньому.

Отже, як зазначає позивач в позовній заяві, на час укладення спірного Договору йому було відомо про фінансові труднощі товариства, і повністю довіряючи двом іншим співвласникам, продавець погодився на підписання спірного Договору купівлі-продажу з умовою, зазначеною у п. 4.1 договору, яка, за твердженнями гр. ОСОБА_1 не відповідала реальним обставинам..

Таким чином, як зазначає позивач, враховуючи той факт, що кошти згідно умов п. 4.1 Договору йому не були передані в розрахунок за відчужену частку в статутному капіталі товариства як до підписання Договору так і після укладення останнього, з боку відповідача в особі генерального директора ТОВ «МЦТ» ОСОБА_6 взагалі не існувало наміру щодо здійснення розрахунку з продавцем, при цьому відповідач в особі генерального директора ОСОБА_6 навмисно ввів позивача в оману під час укладення п. 4.1 Договору, приховавши від гр. ОСОБА_1 реальні наміри не здійснювати розрахунок за умовами Договору.

З урахуванням вищевикладеного, посилаючись на ст. 230 Цивільного кодексу України, згідно якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним п. 4.1 Договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.11 р.

Окрім того, посилаючись на прийняття Господарським судом міста Києва ухвалою від 23.07.2014 у справі № 910/15007/14 до розгляду заяви Колективного підприємства «Київський птахокомбінат» про порушення провадження у справі про банкрутство, та порушення ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2014р. справи про банкрутство ТОВ «МЦТ», якою також визнано грошові вимоги Колективного підприємства "Київський птахокомбінат" до боржника у загальному розмірі 438090,00 грн., введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі", призначено розпорядника майна боржника тощо, позивач зазначає про неможливість стягнення спірних коштів за Договором купівлі - продажу корпоративних прав в сумі 240 000,00 грн., позивач в поданій позовній заяві просить суд розірвати спірний Договір у зв'язку з його невиконанням відповідачем на підставі ч. 2 ст. 651, ст. 653 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

При цьому суд зауважує, що згідно листа Вищого господарського суду України і у п. 18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. в контексті приписів ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України коло заінтересованих осіб, які мають право заперечувати дійсність договору на підставах, встановлених законом, має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документам.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарські товариства» товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний (складений) капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 144 Цивільного кодексу України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Не допускається звільнення учасника товариства з обмеженою відповідальністю від обов'язку внесення вкладу до статутного капіталу товариства, у тому числі шляхом зарахування вимог до товариства.

Разом з тим, за п. 4 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України, п. "д" ч. 1 ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише у тій частині, в якій її уже сплачено. У разі придбання частки (її частини) учасника самим товариством з обмеженою відповідальністю воно зобов'язане реалізувати її іншим учасникам або третім особам протягом строку, що не перевищує одного року, або зменшити свій статутний капітал відповідно до статті 52 цього Закону.

Аналогічні положення визначені ст. 147 Цивільного кодексу України.

Отже, реалізація передбаченого ст. 147 Цивільного кодексу України, ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" права учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства, здійснити відчуження своєї частки (її частини) третім особам, якщо інше не встановлено статутом товариства, пов'язана з укладенням відповідного правочину (купівлі-продажу, міни, дарування, безоплатної передачі тощо). Особа, яка придбала частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, здійснює права і виконує обов'язки учасника товариства з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі.

При цьому при передачі частки (її частини) учаснику товариства з обмеженою відповідальністю або третій особі відбувається одночасний перехід до такої особи всіх прав та обов'язків, що належали учаснику, який продав чи відступив її повністю або частково. Учасник-продавець втрачає право на отримання від товариства оплати вартості частки майна товариства пропорційно розміру частки учасника та, відповідно, право на отримання частки прибутку, яке набуває покупець.

В свою чергу припинення прав на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у зв'язку з її відчуженням (повним відчуженням) призводить одночасно й до припинення участі у товаристві.

Так, умовами п. 5.1 Договору сторони погодили, що з моменту нотаріального засвідчення Договору покупець приймає на себе усі права та обов'язки продавця, які обумовлені його статусом як учасника товариства, належали йому на момент укладення договору та передбачалися установчими документами товариства, у тому числі право власності на корпоративні права на частку в статутному капіталі.

Також у пункті 5.2 Договору сторони погодили, що з моменту нотаріального посвідчення цього Договору усі права та обов'язки, пов'язані з правом власності Продавця на вклад до Статутного капіталу товариства, внесений в оплату корпоративних прав на частку, переходить до покупця.

Окрім того, згідно п.п. 2.1, 2.2 Договору покупець вважається повноправним власником корпоративних прав на частку з моменту виконання цього договору та реєстрації нової редакції статуту. Набуття покупцем права власності на корпоративні права на частку у статутному капіталі зобов'язує сторони провести реєстрацію нової редакції Статуту ТОВ «Міжнародний центр торгівлі», щодо нового складу його Учасників.

Судом встановлено за матеріалами справи, зокрема, згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та редакції Статуту товариства, затвердженої рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом № 65/2 від 24.10.2011, та зареєстрованої держреєстратором 26.10.2011, що станом на момент розгляду справи в суді Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний центр торгівлі» має всього два учасника - ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які володіють рівними частками у статутному капіталі ТОВ «МЦТ» (50%/50%), кожна з яких у грошовому еквіваленті становить 180 000,00 (сто вісімдесят тисяч гривень нуль копійок) грн., статутний капітал товариства складає 360 000,00 грн.

Тобто, як свідчать матеріали справи, вказані обставини свідчать про реалізацію покупцем набутих за Договором прав та обов'язків, зокрема, щодо реєстрації нового складу учасників товариства та відповідної редакції Статуту.

При цьому позивач, в обґрунтування позовних вимог про недійсність п. 4.1 Договору купівлі - продажу корпоративних прав посилається на те, що зазначений пункт 4.1, яким встановлено отримання в повному обсязі позивачем як продавцем суми коштів в розмірі 240 000,00 грн., визначених як оплата за передані корпоративні права, внесений до умов Договору всупереч наявним обставинам щодо розрахунку, а саме за відсутності фактичної виплати відповідачем продавцю грошових коштів в сумі 240 000,00 грн. та є таким, що вводить в оману продавця.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

В свою чергу, як вбачається зі матеріалів справи та підтверджено представниками сторін, сторони, в т.ч. , уклавши спірний Договір та засвідчуючи у п. 4.1 договору той факт, що на момент нотаріального посвідчення останнього зазначена у п. 3.1 сума отримана продавцем ще до підписання Договору, діяли свідомо на підставі свого вільного волевиявлення та бажали реального настання правових наслідків за оспорюваним правочином.

Окрім того, як зазначено в тексті самого Договору, зокрема, в пункті 7.4, сторони підтвердили, що цей Договір не носить характеру мнимого та/або фіктивного правочину, а також свідчили, що зміст цього Договору їм нотаріусом роз'яснено у повному обсязі. Вказані факти щодо роз'яснення змісту договору та добровільності укладення останнього підтверджено також позивачем особисто в судовому засіданні 13.12.2016.

Тобто саме сторони правочину, в тому числі продавець, укладаючи Договір та підписуючи текст останнього, що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І. та підписано сторонами в присутності останнього, відповідають за зміст вказаного документа, зміст та дійсність зазначених в ньому фактів тощо.

Так, згідно ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу абзацу 2 частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України вбачається, що істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При цьому згідно п. 20 вказаної постанови наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Також відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України» Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

За приписами ч. 3 ст. 209, ст. 203 Цивільного кодексу України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього кодексу, зокрема, щодо відповідності змісту правочину чинному законодавству, наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності у сторін, вільного волевиявлення та відповідності його внутрішній волі, спрямованість договору на реальне настання наслідків за договором.

Згідно вимог Глави 6 «Установлення волевиявлення та дійсних намірів особи при чиненні нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, встановити дійсні наміри кожної із сторін до чинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Суд звертає увагу, що нотаріальна діяльність спрямована на надання вірогідності юридичним правам, фактам і документам, одним із завдань якої є охорона прав та інтересів громадян і організацій, які пов'язані з їхнім буттям, існуванням, діяльністю, оскільки стосуються майнових прав та гарантування подальшої їх реалізації з метою запобігання можливим порушенням або є засобом захисту вже порушених прав.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, з письмових пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Башлай Дарї Іванівни, якою було посвідчено спірний Договір, посвідчення останнього відбулося у чіткій відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (яка була чинні чинна на дату посвідчення Договору), а саме від покупця та продавця як сторін Договору були витребувані документи, які підтверджують право власності позивача на відчужувані корпоративні права, отримана нотаріально посвідчена заява дружини позивача про її згоду на продаж позивачем корпоративних прав, отримані документи, які встановлюють правоздатність та дієздатність сторін Договору, перевірено та встановлено факти відсутності обтяжень корпоративних прав позивача та податкової застави на майно позивача, а також отримано нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_3, як учасників ТОВ «Міжнародний центр торгівлі», про відмову від переважного права на придбання вказаних корпоративних прав за 240 000, 00 грн. тощо.

В свою чергу відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності в разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчинень нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

У зв'язку з зазначеним суд наголошує, що функції нотаріуса в даному випадку полягають виключно в посвідченні правочину, передумовою виконання яких є набуття сторонами обов'язків щодо достовірності надання зазначеної в договорі інформації, наслідки невиконання яких покладаються виключно на сторони укладеного та посвідченого правочину.

Щодо посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на відсутність факту сплати ТОВ «МТЦ» ціни Договору в сумі 240 000,00 грн. та ненадання відповідачем як покупцем будь - яких доказів отримання гр. ОСОБА_1 як продавцем вказаної суми, зокрема, відсутність бухгалтерських та фінансових документів на підтвердження спірної фінансової операції, суд зазначає, що статтею 50 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що учасники товариства несуть відповідальність в межах їх вкладів.

В свою чергу судом відхиляються як необґрунтовані та такі, що спростовуються наявними матеріалами справи посилання позивача на те, що він не отримував кошти від покупця за відчужену ним частку товариства, оскільки у пункті 4.1 спірного договору сторони зазначили, що "сторони засвідчують, що на момент нотаріального засвідчення цього Договору сума зазначена в п. 3.1 продавцем отримана повністю ще до підписання цього Договору". В свою чергу зважаючи на зміст вказаного пункту Договору, оскільки в останньому вказано факт отримання грошових коштів на момент укладення Договору, за висновками суду письмова форма такого договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення Договору, але й факту передачі грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18.09.13 р. у справі № 6-63цс13, згідно якої письмова форма договору

При цьому судом критично оцінюється наявність як доказу несплати грошових коштів гарантійного листа ТОВ «МТЦ» від 01.11.13р. за підписом представника ТОВ «МЦТ» ОСОБА_3, яким товариство гарантувало сплату позивачеві заборгованості за Договором купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.11р. в сумі 240 000,00 грн. до кінця 2014р., та ставиться під сумнів зміст вказаного документа як такого, що не несе правових наслідків з огляду на той факт, що при наявності повноважень гр. ОСОБА_3 як підписанта від імені ТОВ «МЦТ» згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, станом на час складення вказаного гарантійного листа керівником товариства значиться саме ОСОБА_6, який представляв інтереси відповідача під час укладення спірного Договору і підписом якого було засвідчено правочин, що, в свою чергу, враховуючи наявність спірного пункту Договору, зміст якого суперечить змісту гарантійного листа, взаємовиключає зміст останнього.

Окрім цього суд зазначає, що приватні інтереси учасника товариства, яким на час укладення спірного Договору був гр. ОСОБА_1, не можуть вважатись частиною інтересів товариства, незалежно від ступеню контролю учасника за товариством, а тому твердження позивача про те, що мало місце введення його в оману з використанням довірливих відносин між учасниками товариства за висновками суду не мають правового значення при вирішенні даного спору та застосуванні приписів статті 230 Цивільного кодексу України, на яку в обґрунтування поданого позову посилається позивач, як такі, що не відповідають диспозиції вказаної статті.

Таким чином суд приходить до висновку, що спірний Договір купівлі-продажу корпоративних прав частки статутного капіталу ТОВ «МЦТ» від 9 березня 2011 року відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, укладався позивачем ОСОБА_1 з повним усвідомленням значення своїх дій на підставі вільного волевиявлення та з однозначним розумінням усіх умов договору, станом на момент розгляду справи судом факт виконання договору підтверджується матеріалами справи та позивачем не спростований, зокрема, щодо оплати грошових коштів та прийняття-передачі корпоративних прав, які є предметом договору.

Поряд із цим щодо заявлених гр. ОСОБА_1 як продавцем позовних вимог про розірвання Договору суд зазначає про неможливість задоволення останніх як таких, що заявлені одночасно із вимогами про визнання недійсним Договору в частині та є взаємовиключними, про що зазначено у абзаці 3 пункту 5 Постанови пленуму від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Щодо заявленого представником позивача в судовому засіданні 13.12.2016 усного клопотання про витребування доказів, а саме оригіналу наказу ТОВ «МЦТ» № 5 від 24.12.14 р. «Про вилучення та знищення документів, строк зберігання яких закінчився» та акту ТОВ «МЦТ» № 1 про вилучення для знищення документів, строк зберігання яких закінчився від 29.12.14 р., та про відкладення розгляду справи суд зазначає, що за правилами ч. 3 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Згідно п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами і доповненнями) (далі - Постанова № 18) у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

При цьому, в силу ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії.

Розглянувши заявлене представником позивача клопотання про витребування доказів суд зазначає, що позивачем не було надано обґрунтованих доказів на підтвердження зазначених в клопотанні фактичних обставин, з якими пов'язується витребування судом доказів згідно ст. 38 ГПК України та які мають значення саме для вирішення спору і винесення судом обґрунтованого та правомірного рішення у справі. Отже виходячи із закріпленого зазначеною статтею принципу формальної істини, суд приходить до висновку про достатність наявних в справі матеріалів для повного та об'єктивного розгляду справи по суті та відсутність необхідності витребування додаткових доказів, так і підстав для задоволення клопотання представника гр. ОСОБА_1 про витребування доказів та, відповідно, задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним в частині і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Щодо поданого представником відповідача до початку судового засідання 19.10.2016 клопотання про застосування строків позовної давності суд зазначає, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів"(далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Окрім цього приписи чинного законодавства не містять застережень щодо задоволення заяв відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

В свою чергу оскільки судом за матеріалами справи не встановлено порушення прав позивача та позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, в зв'язку з чим за результатами всебічного та повного дослідження обставин справи в задоволенні позову судом відмовлено, зазначене виключає можливість застосування позовної давності у даному спорі, тобто відповідне клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 21 грудня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Суддя А.М.Селівон