РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2016Справа № 910/19372/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом споживчого товариства «Діамед» (далі - СТ «Діамед») до товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» (далі - ТОВ «ДЦ Україна») про визнання угод недійсними,

за участі представників:

позивача: Пономаренка В.М. за довіреністю від 1 листопада 2016 року № б/н,

відповідача: Невечери С.І., Соломко Г.В. за довіреністю від 18 серпня 2016 № б/н,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2016 року СТ «Діамед» звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, пославшись на те, що 1 липня 2013 року між ним та ТОВ «ДЦ Україна» було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 14/07. У подальшому між сторонами було підписано додаткову угоду від 15 грудня 2014 року № 1 та угоду від 25 червня 2016 року про погодження розміру та порядку сплати заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення № 14/07 від 1 липня 2013 року. Оскільки, на думку позивача, вказані угоди підписані зі сторони СТ «Діамед» особою, яка не мала на це відповідного обсягу повноважень, про що було відомо відповідачу, а також, оскільки додаткова угода від 15 грудня 2014 року має ознаки фіктивності, а угода від 25 червня 2016 року суперечить інтересам СТ «Діамед», останнє, посилаючись на статті 203, 215, 230, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просило визнати зазначені правочини недійсними та скасувати їх.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року порушено провадження у справі № 910/19372/16. Розгляд даної справи призначено судом на 24 листопада 2016 року.

У судовому засіданні 24 листопада 2016 року судом оголошено перерву до 8 грудня 2016 року.

У судовому засіданні 8 грудня 2016 року було оголошено перерву до 22 грудня 2016 року.

Під час судового засідання 22 грудня 2016 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях від 8 грудня 2016 року.

Представники відповідача в судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву від 21 листопада 2016 року та у відзиві на додаткові пояснення від 20 грудня 2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 липня 2013 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 14/07, за умовами якого СТ «Діамед» передало ТОВ «ДЦ Україна» у строкове платне користування без права викупу нежитлове приміщення, розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Симиренко, будинок 17-А (2-й поверх), загальною площею 198 м2.

Строк дії зазначеної угоди - до 30 червня 2016 року (пункт 5.1 договору).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.5 вказаного правочину за оренду приміщення ТОВ «ДЦ Україна» зобов'язалось сплачувати щомісячну оренду плату в розмірі 33 573,92 грн., крім того, ПДВ у розмірі 6 714,78 грн., тобто всього - 40 288,70 грн., у порядку попередньої оплати не пізніше 25 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Пунктом 3.2 цієї угоди встановлено, що протягом строку її дії розмір орендної плати може бути змінено з ініціативи СТ «Діамед» у зв'язку зі зміною рівня ринкових цін та рівня інфляції, але не частіше 1 разу на рік та не більше, ніж на 10 %.

Орендна плата сплачується в національній валюті в безготівковому порядку та за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції, встановлений НБУ за поточний місяць (пункт 3.3 договору).

Згідно з пунктами 3.7, 3.8 даного правочину ТОВ «ДЦ Україна» зобов'язалось сплачувати орендну плату з дати підписання акту приймання-передачі приміщення в оренду по день фактичного повернення приміщення СТ «Діамед» за відповідним актом.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що зміни та доповнення до нього вносяться сторонами шляхом укладення окремої письмової додаткової угоди, яка буде невід'ємною частиною цього правочину.

Всі додатки, зміни, доповнення до договору є його невід'ємною частиною за умови, якщо вони вчинені в письмовій формі та підписані повноважними представниками сторін з обов'язковим посиланням на вказану угоду (пункт 7.8 зазначеного правочину).

Факт передачі даного приміщення в оренду підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідного акту прийому-передачі від 1 липня 2013 року, який підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.

1 жовтня 2013 року були проведені загальні збори учасників СТ «Діамед», якими вирішено призначити головою правління товариства ОСОБА_4 на п'ять років.

9 січня 2014 року між СТ «Діамед» (в особі ОСОБА_4.) та товариством з обмеженою відповідальністю «Діамед» (далі - ТОВ «Діамед») підписано договір про відступлення права вимоги № 15/9, за умовами якого позивач передав, а ТОВ «Діамед» прийняло право вимоги, що належить СТ «Діамед» за договором оренди від 1 липня 2013 року № 14/07, зокрема, отримувати оренду плату, платежі за комунальні послуги, у тому числі вимагати належного виконання зобов'язань за договором оренди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14 вересня 2015 року в справі № 910/4411/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28 квітня 2016 року, вищевказаний договір визнано неукладеним. Дані судові рішення були залишені без змін постановою Вищого господарського суду України від 11 жовтня 2016 року та набрали законної сили.

Згідно з частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

10 січня 2014 року відбулись позачергові загальні збори членів СТ «Діамед», оформлені протоколом № 1, якими вирішено звільнити з посади голову правління товариства ОСОБА_4 та обрати головою правління ОСОБА_5, а також внести відповідні зміни до статуту.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 року в справі № 915/1296/14 вищевказане рішення позачергових зборів визнано недійсним. Дане судове рішення було залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 7 квітня 2015 року та в цей же день набрало законної сили.

Постановою Адміністративного суду міста Києва від 2 грудня 2015 року в справі № 826/9477/15 визнано, зокрема, реєстраційну дію щодо внесення відомостей про керівника СТ «Діамед» - ОСОБА_5 недійсною. У подальшому постановою Київського апеляційного окружного суду від 10 лютого 2016 року постанова у цій частині була скасована.

28 травня 2014 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва в справі № 826/5038/14 було відмовлено у задоволенні вимоги про зобов'язання відділу державної реєстрації внести зміни до відомостей в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо зміни керівника позивача з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2014 року вищевказана постанова була скасована. Однак, 2 жовтня 2014 року Вищий адміністративний суд України постанову апеляційного суду скасував та залишив у силі рішення першої інстанції.

8 вересня 2014 року відбулись позачергові загальні збори членів СТ «Діамед», оформлені протоколом № 1/08/09, на яких було вирішено звільнити з посади голову правління ОСОБА_5 та обрати ОСОБА_7 з 9 вересня 2014 року.

15 грудня 2014 року між СТ «Діамед» (в особі ОСОБА_7.) та ТОВ «ДЦ Україна» укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди, в якій сторони погодили викласти пункт 7.8 у наступній редакції: «сторони дійшли згоди про те, що укладення правочинів про відступлення права вимоги за цим договором (в тому числі, вимог щодо стягнення орендної плати, комунальних платежів, передбачених пунктами 3.1, 3.2 договору та інших платежів, передбачених ним та нормами чинного законодавства України) на користь третіх осіб заборонена».

25 червня 2016 року між вищевказаними сторонами підписано угоду про погодження розміру та порядку сплати заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення № 14/07 від 1 липня 2013 року, в якій погоджено остаточний розмір заборгованості ТОВ «ДЦ Україна» перед СТ «Діамед» за цим договором оренди у розмірі 413 309,93 грн. Погашення вказаної заборгованості здійснюється ТОВ «ДЦ Україна» у визначеному даною угодою порядку.

Звернувшись з даним позовом до суду, СТ «Діамед» просило, зокрема, визнати недійсним та скасувати додаткову угоду від 15 грудня 2014 року № 1 до договору оренди, пославшись на те, що ТОВ «ДЦ Україна» було обізнано про відсутність у ОСОБА_7 повноважень на підписання вказаного правочину. Наведене, на думку позивача, підтверджується залученням ТОВ «ДЦ Україна» до участі в справі № 910/13710/14 в якості третьої особи, а також обізнаністю про розгляд адміністративної справи № 826/5038/14.

Водночас, заперечуючи проти задоволення даного позову, ТОВ «ДЦ Україна» зазначило, що на момент підписання вказаних угод йому не було відомо про наявні у ОСОБА_7 обмеження щодо підписання цієї угоди від імені позивача.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами частини 2 вищезазначеної статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За частиною 1 статті 89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Приписами частини 3 статті 92 ЦК України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Зокрема, контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом 2 частини 2 статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 (далі - Постанова).

Із наведених положень чинного законодавства слідує, що останнє не пов'язує обізнаність сторони про наявність обмежень повноважень представника юридичної особи з розглядом судових справ.

Відповідно до пункту 4 статті 89 ЦК України до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (у редакцій, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як вбачається зі спеціального витягу з вказаного реєстру станом на момент підписання сторонами спірної угоди 15 грудня 2014 року керівником СТ «Діамед» зазначено ОСОБА_7, що спростовує посилання позивача про обізнаність ТОВ «ДЦ Україна» щодо відсутності у вищевказаної особи відповідних повноважень.

Крім того, обрання ОСОБА_7 на посаду голови правління було затверджено позачерговими загальними зборами СТ «Діамед» від 8 вересня 2014 року, оформленими протоколом № 1/08/09, які в судовому порядку недійсними не визнавались.

Щодо посилань позивача на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2014 року в справі № 826/5038/14, то дана постанова була скасована постановою Вищого адміністративного суду України від 2 жовтня 2014 року. Крім того, предметом розгляду даної справи було визнання неправомірними дій державного реєстратора під час проведення відповідних реєстраційних дій. Однак правомірність обрання того чи іншого керівника СТ «Діамед» не було предметом розгляду вказаного спору.

Посилання позивача на рішення Господарського суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 року в справі № 915/1296/14 також не беруться судом до уваги з огляду на те, що останнє набрало законної сили 7 квітня 2015 року, тобто значно пізніше, ніж підписання спірної додаткової угоди 15 грудня 2014 року. Крім того, предметом розгляду вказаної справи було вирішення питання щодо неправомірності рішення загальних зборів СТ «Діамед» від 10 січня 2014 року. Однак рішення загальних зборів від 8 вересня 2014 року про призначення головою правління ОСОБА_7, яка підписала від імені позивача спірну додаткову угоду від 15 грудня 2014 року, не було предметом розгляду даного спору.

Також, в обґрунтування недійсності спірної додаткової угоди позивач зазначив, що вона містить ознаки фіктивності, оскільки на момент підписання даної угоди вже було відступлено право вимоги за договором оренди на підставі договору про відступлення права вимоги від 9 січня 2014 року № 15/9, підписаного між СТ «Діамед» та ТОВ «Діамед».

Однак, суд вважає за необхідне наголосити, що рішенням суду від 14 вересня 2015 року в справі № 910/4411/15-г, що набрало законної сили, вищевказаний договір від 9 січня 2014 року № 15/9 було визнано неукладеним.

Відповідно до частини 1 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (пункт 3.11 Постанови).

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Разом із цим, позивачем у порушення вищезазначених приписів чинного законодавства не було надано жодних доказів, які б підтверджували фіктивність спірної додаткової угоди, зокрема той факт, що відповідач, укладаючи цей спірний правочин, не мав намір досягти певного правового результату. Натомість, твердження СТ «Діамед» щодо фіктивності вказаного правочину базується лише на договорі від 9 січня 2014 року № 15/9, який рішенням Господарського суду міста Києва від 14 вересня 2015 року в справі № 910/4411/15-г визнаний неукладеним.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що дана вимога позивача є необґрунтованою та недоведеною, у зв'язку з чим позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги СТ «Діамед» про визнати недійсною та скасування угоди від 25 червня 2016 року, суд зазначає наступне.

Із наведених у позові обґрунтувань даної вимоги слідує, що позивач підставами недійсності вказаної угоди також визначив обізнаність ТОВ «ДЦ Україна» про відсутність повноважень у ОСОБА_7 на її підписання від імені СТ «Діамед», а також невідповідність даної угоди інтересам позивача, оскільки нею суттєво було зменшено суму заборгованості відповідача за договором оренди.

Разом із цим, у матеріалах справи наявний спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 25 червня 2016 року - дату підписання між сторонами спірної угоди, в якому зазначено, що керівником СТ «Діамед» є ОСОБА_7

Відповідно до пунктів 1, 4 даної угоди сторони погодили суму непогашеної заборгованості відповідача за договором оренди в розмірі 413 309,93 грн., яка мала бути сплачена в наступному порядку: 50 % від розміру заборгованості в сумі 206 654,97 грн. - протягом 10 робочих днів з дати підписання цієї угоди. Інші 50 % у розмірі 206 654,97 грн. мали бути сплачені при настанні однієї з обставин, зокрема, протягом 5 робочих днів після набрання законної сили рішенням касаційної інстанції в справі № 910/4411/15-г, якщо ним буде залишено без змін рішення першої інстанції та/або апеляційної інстанції, а касаційну скаргу - без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 липня 2016 року ТОВ «ДЦ Україна» було перераховано на виконання даної угоди на рахунок позивача 206 654,97 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 97292 від цієї ж дати, наявною у матеріалах справи.

Згідно зі статтею 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Таким чином, із змісту норми частини 1 статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Із матеріалів справи вбачається, що голова ліквідаційної комісії (голова правління) СТ «Діамед» ОСОБА_8 звернулася до ТОВ «ДЦ Україна» у серпні 2016 року із заявою № 500, в якій просив сплатити залишок суми заборгованості відповідача за договором оренди в розмірі 206 654,97 грн. до 18 жовтня 2016 року.

Судом встановлено та позивачем не заперечувався той факт, що ТОВ «ДЦ Україна» зазначені грошові кошти сплатило йому 18 жовтня 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень № 109779 на суму 48 461,41 грн. та № 109780 на суму 158 193,51 грн. від цієї ж дати з призначенням платежу «оплата за оренду приміщення зг. дог. № 14/07 від 01.07.2013 р. у т.ч. ПДВ 20 % - 26 365,58».

Даний факт свідчить про вчинення СТ «Діамед» конклюдентних дій на схвалення спірної угоди від 25 червня 2016 року шляхом прийняття оплати за договором оренди у встановленому даною угодою розмірі, що за вищенаведеними приписами чинного законодавства унеможливлює визнання такої угоди недійсною.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог СТ «Діамед» щодо визнання недійсними та скасування вищенаведених правочинів, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки в позові відмовлено, понесені у справі судові витрати відповідно до вимог статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27 грудня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко