КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа№ 910/4425/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників:

позивача: Васильєв А.О., довіреність № 589 від 30.12.2015,

відповідача: Глушпенко В.О., довіреність № Ц/3-04/303-16 від 15.11.2016,

Даховський М.А., довіреність № Ц/3-04/301-16 від 15.11.2016,

третьої особи 1: Макарчук Д.І., довіреність № 300-122/01-2 від 12.01.2016,

третьої особи 2: Якименко Я.О., довіреність № 7863/9.1/22-16 від 01.11.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016

у справі №910/4425/16 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Антимонопольний комітет України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України

про стягнення 174 753 200, 14 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Нібулон" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 120 978 393,60 грн шкоди, завданої внаслідок порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.

В подальшому позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 120 283 293,60 грн шкоди, завданої внаслідок порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції; 49 056 791,75 грн. втрат від інфляції та 5 413 115,09 грн 3% річних, а всього 174 753 200,14 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.10.2016 у справі № 910/4425/16 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з відповідача на корить позивача 120 283 293,60 грн шкоди, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПАТ «Українська залізниця» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі № 910/4425/16 в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

ТОВ "Нібулон" у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просило суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі № 910/4425/16 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Нібулон" задовольнити в повному обсязі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню. При цьому судова колегія бере до уваги наступне.

16.07.2013 АМК було прийнято рішення від №576-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу", згідно із яким:

- визнано, що Залізниця разом з іншими залізницями, об'єднаннями, підприємствами, установами й організаціями залізничного транспорту за результатами діяльності протягом 2012 року займала монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку перевезень вантажів транспортом загального користування (пункт 1 Рішення № 576-р);

- визнано дії Залізниці, які полягають у зобов'язанні залізниць (Південної, Південно-Західної та Одеської залізниць) зазначати у перевізних документах - перевезення зернових вантажів Підприємства до станції Миколаїв-Вантажний як перевезення зернових вантажів на експорт (тобто з перетином державного кордону України) та донарахуванні і стягненні відповідної частки тарифу без належних обґрунтувань, порушенням передбаченим частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку перевезення вантажів транспортом загального користування, що призвело до ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (Підприємства), які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку (пункт 2 Рішення № 576-р);

- за наведене у пункті 2 Рішення № 576-р, накладено на Залізницю штраф у сумі 100 000 000 грн (пункт 3 Рішення № 576-р);

- зобов'язано Залізницю розробити та затвердити механізм контролю за правильністю визначення вантажовласниками (вантажовідправниками тощо) призначення (найменування) вантажу (експорт або внутрішнє сполучення) (пункт 4 Рішення № 576-р).

Рішення №576-р переглянуто АМК в порядку статті 58 Закону, в результаті чого винесено Рішення № 321-р, яким Рішення № 576-р залишено без змін.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.03.2015 зі справи №910/14542/14, яке залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 та Вищого господарського суду України від 01.07.2015, було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Рішення № 321-р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.07.2015 зі справи №910/16430/14, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015, було задоволено позов; стягнуто із Залізниці 100 000 000 грн штрафу та 100 000 000 грн пені у зв'язку із невиконанням Рішення № 576-р; зобов'язано Залізницю виконати пункт 4 резолютивної частини Рішення № 576-р.

Під час розгляду АМК справи №136-26.13/386-12 були встановлені, зокрема такі обставини:

- Залізниця разом з іншими залізницями, об'єднаннями, підприємствами, установами й організаціями залізничного транспорту є єдиним суб'єктом господарювання у розумінні статті 1 Закону;

- вартість послуг з перевезення зернових вантажів на експорт залізничним транспортом є більшою, ніж перевезення таких же вантажів у внутрішньому сполученні;

- Залізниця зобов'язала Південну, Південно-Західну та Одеську залізниці зазначати у перевізних документах - перевезення зернових вантажів Підприємства до станції Миколаїв-Вантажний як перевезення зернових вантажів на експорт та донараховувати і стягувати відповідну частку тарифу, що визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим частиною першою статті 1 і пункту 2 статті 50 Закону;

- Залізницею були відкладені раніше узгодженні залізницями плани перевезень зернових вантажів Підприємства з зазначенням внутрішнього коду станції Миколаїв-Вантажний;

- станція Миколаїв-Вантажний знаходиться в межах території України, перевезення зернових вантажів, які здійснювала Південна залізниця за планами перевезень Підприємства, є перевезенням у внутрішньому сполученні, вартість послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом повинна була розраховуватися як за перевезення вантажів у внутрішньому сполученні, відповідно до положень збірника тарифів;

- Залізниця не мала підстав вважати перевезення вантажів Підприємства перевезеннями на експорт та відповідно застосовувати до них тарифи як для перевезення експортних вантажів.

Позивач просить стягнути з відповідача шкоду відповідно до статті 55 Закону у сумі 120 283 293,60 грн.

Статтею 55 Закону передбачено, що особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування.

Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.

Позивач стверджує, що в результаті вчинення відповідачем порушення, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону, позивачу було завдано шкоди, яка полягає у тому, що за період з 06.02.2012 по 22.07.2014 Залізницею було списано провізну плату у завищеному розмірі, а саме у сумі 60 141 646,80 грн.

Рішенням № 576-р було встановлено, що: Залізниця безпідставно завищила вартість послуг з перевезення залізничним транспортом зернових вантажів позивача в межах України на станцію Миколаїв-Вантажний, справляючи провізну плату в розмірі вищому та, примушуючи Підприємство використовувати код станції призначення, який відповідає перевезенню вантажів на експорт; позивач не має альтернативи залізничним перевезенням на відстані більші 300 км, а тому неподання вагонів для перевезення вантажів Підприємства призвело б до зупинення його діяльності.

У зв'язку з відмовою відповідача погоджувати плани перевезень зернових вантажів до станції Миколаїв-Вантажний у внутрішньому сполученні (код 415207) та, діючи під примусом з боку Залізниці як монополіста на ринку перевезення вантажів транспортом загального користування, Підприємство було вимушене, починаючи з 06.02.2012 подавати місячні плани перевезень із зазначенням коду станції 415601 (експорт), що призвело до необґрунтованого завищення вартості перевезення зернових вантажів до станції Миколаїв-Вантажний та завдало шкоди Підприємству як споживачу послуг залізничного транспорту загального користування.

До матеріалів справи долучено листування, з якого вбачається, що Підприємство зверталося до Залізниці з метою визначити вірний тариф.

Переміщення партій зерна між окремими відокремленими структурними підрозділами позивача має характер внутрішньогосподарських (внутрішньо системних) переміщень, при цьому вантажовласник, вантажовідправник та вантажоодержувач не змінюється. Зерно, яке переміщується залізничним транспортом між окремими відокремленими структурними підрозділами Підприємства, не перетинає митний кордон України, власник зерна не змінюється, а тому відсутні підстави вважати такі перевезення експортними.

Доводи відповідача про те, що накладні позивача містять дані про експортний статус вантажів не підтверджені документально та спростовуються матеріалами справи.

Так, дійсно є накладні за спірний період перевезення, в яких Підприємство зазначало у графі № 7 "Заяви відправника", що отримувачами зерна є компанії, що знаходяться у Швейцарії, Єгипті, Сирії та Нідерландах.

Разом з тим, позивачем у накладних також у графі № 7 було зазначено, що вантаж буде вивозитися до вказаних країн водним транспортом.

Залізниця не пояснює, яким чином відповідач здійснював залізничні перевезення водним транспортом.

Суду не подано жодного документального підтвердження того, що Залізниця здійснювала перевезення зерна Підприємства із станцією призначення Миколаїв-Вантажний не на території України, а, наприклад, на території Швейцарії, Єгипту, Сирії, Нідерландах, тощо.

Таким чином, перевезення зерна за спірний період за накладними із станцією призначення Миколаїв-Вантажний мають статус перевезень залізничним транспортом на території України.

Отже, Залізницею не підтверджено наявність повноважень на справляння з позивача провізної плати в розмірі, встановленому для перевезень зерна на експорт.

Наполягання відповідача на справлянні провізної плати в розмірі, передбаченому для перевезень зерна на експорт і з метою отримання додаткових платежів підтверджується, зокрема, листом від 09.02.2012 №ЦЗМ-12/281.

Слід зазначити, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції тривало до 23.07.2014, а саме до набрання чинності наказу Міністерства інфраструктури України від 11.07.2014 № 306 "Про внесення змін до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги", яким було скасовано диференціацію коефіцієнтів, які застосовувалися до тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом.

В період з 01.01.2013 до 23.07.2014 Залізниця продовжувала зловживати своїм монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку перевезення вантажів транспортом загального користування та, незважаючи на Рішення №576-р, продовжувала примушувати Підприємство до оплати послуг з перевезення зернових вантажів на станцію Миколаїв-Вантажний в межах України за підвищеними тарифами, встановленими для перевезення зерна на експорт.

Слід зазначити, що у листі від 20.01.2016 №143-26/07-486 АМК вказав, що зловживання Залізницею монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку перевезення вантажів транспортом загального користування тривало до 23.07.2014; доказів протилежного суду не подано.

Статтею 255 Господарського кодексу України передбачено, що збитки, заподіяні зловживанням монопольним становищем, антиконкурентними узгодженими діями, дискримінацією суб'єктів господарювання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, а також збитки, заподіяні внаслідок вчинення дій, визначених цим Кодексом як недобросовісна конкуренція, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною другою статті 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для вирішення питання щодо покладення збитків на Залізницю необхідно встановити наявність причинно-наслідкового зв'язку між її діями та збитками.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення № 576-р визнано дії Залізниці, які полягають у зобов'язанні залізниць (Південної, Південно-Західної та Одеської залізниць) зазначати у перевізних документах - перевезення зернових вантажів Підприємства до станції Миколаїв-Вантажний як перевезення зернових вантажів на експорт (тобто з перетином державного кордону України) та донарахуванні і стягненні відповідної частки тарифу без належних обґрунтувань, порушенням передбаченим частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку перевезення вантажів транспортом загального користування, що призвело до ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (Підприємства), які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Матеріалами даної справи підтверджується, зокрема накладними, що за період з 06.02.2012 по 22.07.2014 відповідач без належних правових підстав справив з позивача 60 141 646,80 грн, що є різницею між тарифом для перевезень по території України і тарифом на експорт.

Судом встановлено, що різниця у сумі 60 141 646,80 грн за спірний період підтверджується як позивачем, так і відповідачем.

Так, до матеріалів справи долучені акти звірки даних по прибуттю вантажів у вагонах на адресу Підприємства (а.с. 11-237 том V; а.с. 1-290 том VI) за такі періоди: з лютого по грудень 2012 року (різниця 21 566 138,40 грн.); з січня по грудень 2013 року (різниця 25 868 030,40 грн); з січня по 22 липня 2014 року (12 707 478 грн), які підписані повноважними представниками та скріплені печаткою позивача без зауважень.

Оскільки відповідачем вчинено порушення, передбачене пунктом 2 статті 50 Закону, то позивач правомірно розраховує шкоду у сумі 120 283 293,60 грн (60 141 646,80 грнх2), тобто у подвійному розмірі завданої шкоди.

Щодо тверджень апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності колегія суддів відзначає наступне.

Про порушення своїх прав діями Залізниці та завдання шкоди Підприємству позивач дізнався з моменту винесення Рішення № 576-р, а саме 16.07.2013.

Оскільки для вимог про відшкодування шкоди застосовується загальна позовна давність, тобто трирічний строк, то позивачем заявлено даний позов без пропуску позовної давності (14.03.2016), який мав би закінчитися лише 16.07.2016.

Матеріалами справи підтверджено, що саме через винні дії Залізниці Підприємству було завдано шкоди у сумі 60 141 646,80 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення шкоду у подвійному розмірі на підставі статті 55 Закону, а саме у сумі 120 283 293,60 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім шкоди позивач просив стягнути з відповідача 5 413 115,09 грн 3 % річних і 54 469 906,84 грн втрат від інфляції.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 5.2 постанова пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відповіно до ст. 111-28 ГПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів відзначає, що висновки Верховного суду України, викладені у постанові від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, не підлягають застосуванню при розгляді даної справи з огляду на те, що відповідні висновки зроблені судом касаційної інстанції при розгляді справи із застосуванням норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в той час як при розгляді даної справи застосовуються норми законодавства про захист економічної конкуренції.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 49 056 791,75 грн втрат від інфляції та 5 413 115,09 грн 3% річних.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам вірну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі № 910/4425/16 відповідає фактичним обставинам справи, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі № 910/4425/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі № 910/4425/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/4425/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран