ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа № 926/4157/16

За позовом товариства з додатковою відповідальністю Чернівецька виробничо-торгівельна колективна фірма «Акцент ЛТД», м.Чернівці

до приватного акціонерного товариства «Імпульс», м.Чернівці

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача комунальне підприємство «Чернівціводоканал»

про зобов'язання укласти договір про надання послуг з перекачування стічних вод

Суддя Гушилик С.М.

За участю представників:

Від позивача ОСОБА_1. генеральний директор, ОСОБА_2 (угода від 01.11.16р.)

Від відповідача ОСОБА_3 (дов. №101 від 02.12.16р.)

Від третьої особи ОСОБА_4 (дов.№91/17 від 06.10.16 р.)

СУТЬ СПОРУ: товариство з додатковою відповідальністю Чернівецька виробничо-торгівельна колективна фірма «Акцент ЛТД» 24.11.2016 року звернулося з позовом до приватного акціонерного товариства «Імпульс» про зобовязання укласти договір про надання послуг з перекачування стічних вод, які поступають з належних відповідачу будівель за адресою м. Чернівці, вул. Коростишевська, 8-Б, через власну каналізаційну насосну станцію позивача, як виконавця, за адресою: м. Чернівці, вул. Коростишевська, 8, та вважати укладеним з 01.09.2016 року договір про надання послуг з перекачування стічних вод на умовах, вказаних у додатку до позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами 01.01.2004 року був укладений договір №17 про надання послуг та відшкодування витрат з водопостачання, водовідведення та перекачки стічних вод (далі договір) через каналізаційну насосну станцію (далі КНС) за адресою м. Чернівці, вул. Коростишевського, 8, яка належить ТДВ ЧВТКФ «Акцент ЛТД» на праві власності.

Згідно п.1 договору позивач зобовязується надати відповідачеві послуги з водопостачання, водовідведення та перекачки стічних вод, а відповідач зобовязується своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами та відшкодовувати витрати по утриманню і експлуатації інженерно-технічних споруд, якими останній користується, пропорційно спожитій згідно водолічильника воді. Однак, відповідач умови договору в частині оплати наданих послуг не виконав, що призвело до виникнення заборгованості. З метою подальшого врегулювання відносин між сторонами, позивач просить зобовязати ПАТ «Імпульс» укласти новий договір про надання послуг з перекачування стічних вод та вважати його укладеним з 01.09.2016 року.

Ухвалою суду від 24.11.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 07.12.2016 року.

02.12.2016 року відповідач подав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що новий договір затверджений в односторонньому порядку, необґрунтований розподіл вартості утримання КНС. Крім того, позивач просить суд зобовязати відповідача укласти договір на умовах, вказаних в додатку №1 до позовної заяви, що у свою чергу є незрозумілим для останнього.

До початку судового засідання 07.12.2016 року представник третьої особи надав суду пояснення по справі, в яких зазначає, що він не заперечує проти укладання договору про надання послуг з перекачування стічних вод і вважає, що це внутрішні відносини двох господарюючих субєктів.

У судовом засіданні 06.12.2016 року оголошено перерву до 22.12.2016 року.

Представники сторін 22.12.2016 року надали суду заяви про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

У судовому засіданні, яке відбулося 22.12.2016 року, позивач свої вимоги підтримує, представник відповідача проти позовних вимог заперечує.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2004 року між ЧВТКФ «Акцент ЛТД» в особі генерального директора ОСОБА_1, що діє на підставі статуту, та ПАТ «Імпульс» в особі генерального директора ОСОБА_5, що діє на підставі статуту, укладено договір №17 про надання послуг та відшкодування витрат з водопостачання, водовідведення та перекачки стічних вод (далі договір).

Згідно п.1 договору виконавець зобовязується надати споживачеві послуги з водопостачання, водовідведення та перекачки стічних вод, а споживач зобовязується своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами та відшкодовувати витрати по утриманню і експлуатації інженерно-технічних споруд, якими останній користується, пропорційно спожитій згідно водолічильника воді.

Пунктом 5 договору зазначено, що виконавець надає споживачеві послуги з дотримання таких споживчих властивостей, якісних показників і режимів: 1) централізоване холодне водопостачання здійснюється безперебійно, цілодобово, з врахуванням режиму водопостачання ДКП Чернівціводоканал; 2) водовідведення безперебійне, цілодобове; 3) перекачування стічних вод безперебійне, цілодобове.

Облік кількості спожитої води та водовідведення, перекачування стічних вод здійснюється за показниками водолічильника, вказаного в п.4 договору, та по кількості спожитої води за показаннями водолічильника, встановленого за адресою м. Чернівці, вул. Коростишевська, 8 (п. 6, 7 договору).

Споживач сплачує виконавцеві за перекачування стічних вод 2.50 грн. за один метр кубічний, включаючи ПДВ, за водопостачання та водовідведення за тарифами встановленими державою в особі ДКП «Чернівціводоканал» (п.8 договору).

Договір діє протягом року (п. 11 договору). Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення, він продовжується на наступний рік (п. 12 договору).

Враховуючи вище викладене, зазначений договір вважається чинним.

З матеріалів справи вбачається, що актом розмежування балансової приналежності водопровідно-каналізаційних мереж від 14.09.2016 року встановлено, що границею розмежування балансової приналежності каналізаційної мережі є каналізаційний колодязь, який розташований на території позивача. А саме, ТДВ ЧВТКФ «Акцент ЛТД» є власником каналізаційної насосної станції літ. ЕЕ за адресою: м.Чернівці, вул. Коростишевська, 8, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 04.11.2011 року.

Враховуючи технічні умови №03/270 від 14.07.2010 року на підключення водопроводу та водовідведення у міську мережу каналізації, ПАТ «Імпульс» надано дозвіл на підключення торгово-офісного центру до міських мереж водопроводу та каналізації за умовами погодження відведення стоків в каналізаційну мережу позивача. При цьому, перекачування стічних вод є складовою частиною вироблення житлово-комунальних послуг, а результат такої господарської діяльності спрямований на задоволення потреб фізичної чи юридичної особи у забезпеченні водовідведенням. У звязку з цим, ТДВ ЧВТКФ «Акцент ЛТД» являється виробником житлово-комунальних послуг у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

ТДВ ЧВТКФ «Акцент ЛТД» зазначає, що відповідач не виконує умови договору в частині оплати наданих послуг. Вартість перекачування стічних вод, вказана в п.8 договору №17, не відповідає вартості фактичних прямих витрат позивача, у звязку з чим відповідачу було запропоновано узгодити та підписати договір від 01.09.2016 року.

22.09.2016 року ТДВ ЧВТКФ «Акцент ЛТД» направило проект договору ПАТ «Імпульс» від 01.09.2016 року про надання послуг з перекачування стічних вод, які надходять з належних будівель споживача, за адресою м. Чернівці, вул. Коростишевська, 8-Б, через власну КНС позивача, за адресою м. Чернівці, вул. Коростишевська, 8.

Відповідач своїм листом №76 від 15.11.2016 року не погодився з деякими пунктами договіру від 01.09.2016 року, у звязку з чим вказав ряд дій, які б могли врегулювати відносини між сторонами і сприяли б підписанню договору. Також ПАТ «Імпульс» у листі не заперечувало, а навпаки підтримало і зазначило, що враховуючи економічну ситуацію укласти новий договір є доцільним. Однак, просило детально обґрунтувати вартість утримання і кошторис КНС та запропонувало створити тристоронню комісію для всебічного та обєктивного вирішення всіх наявних проблемних питань.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано жодних доказів вжиття заходів для врегулювання розбіжностей, які виникли між сторонами щодо підписання договору від 01.09.2016 року. У звяку з чим, сторонами не врегульовано і не підписано умови договору від 01.09.2016 року.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зазначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 3, 7 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що укладання господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо, зокрема, існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо токремих видів договорів.

Статтею 187 Господарського кодексу України встановлено, що спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Згідно з ст.181 Господарського кодексу України:

1) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограммами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів;

2) проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках;

3) сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини 1 цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору;

4) за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором;

5) сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Оцінюючи подані сторонами докази, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майновоїшкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд зобовязати відповідача укласти договір про надання послуг з перекачування стічних вод та просить вважати його укладеним з 01.09.2016 року. У свою чергу, в прохальній частині позовної заяви не вказано самого тексту договору.

У звязку з цим, господарський суд з даною позицією не погоджується, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання укласти договір, не передбачений ст.16 ЦК України; договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст. 203 Цивільного кодексу України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відмова відповідача від укладення такого договору є формою реалізації ними своїх прав.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, не зазначеного такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобовязання субєкта господарювання до укладення відповідних договорів).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.02.2012 року у справі №6-110цк12 та постанові Вищого господарського суду України від 27.04.2016 року у справі №905/1451/15.

Отже, зацікавлена сторона у випадках, передбачених законом, може просити суд про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії, а не про зобовязання відповідача укласти такий договір.

Наведене зумовлює висновки суду про відмову в задоволенні позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає змісту порушеного права та не може бути застосований у спірних правовідносинах.

Крім того, у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору (ч.3 ст.84 ГК України).

Однак, позивачем зазначена норма права була порушена, а саме, в прохальній частині позовної заяви не було зазначено на яких умовах зобовязати укласти договір.

Як вже було зазначено, ч.2 ст. 187 Господарського кодексу України передбачено, що днем укладення відповідного господарського договору вважається день набрання чинності рішення суду, яким вирішено питання щодо передоговірного спору, якщо рішенням суду не визначено інше. Тому вимога позивача вважати договір укладеним з 01.09.2016 року (на минуле) суперечить чинному законодавству.

За таких обставин, вимога позивача про зобовязання укласти договір про надання послуг з перекачування стічних вод та вважати його укладеним між сторонами з 01.09.2016 року є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві України, не доведені позивачем належними та допустимими доказами, а тому в їх задоволенні належить відмовити.

У звязку з відмовою у позові судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 27.12.2016 року

Суддя С.М.Гушилик