РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016Справа №910/13540/16
За позовом Приватного акціонерного товариства "Тюльпан"

до Державного житлово-комунального підприємства Національної академії наук України та Товариства з обмеженою відповідальністю "Етрекс девелопмент"

про визнання договору пролонгованим та визнання недійсним договору оренди

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Лозинська С.П., за довіреністю

від відповідача 1: Кирик О.В., за довіреністю

від відповідача 2: Суворов Д.О., за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Тюльпан" (далі - позивач) до Державного житлово-комунального підприємства Національної академії наук України (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Етрекс девелопмент» (далі - відповідач-2) про визнання договору пролонгованим та визнання недійсним договору оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій підприємств НАН України від 01.04.2002 № 21. Згідно додаткової угоди до договору від 01.08.2003 договір оренди від 01.04.2002 № 21 укладено на 13 років до 31.12.2015 року включно. Після закінчення строку дії договору від відповідача-1 не надходило жодних заперечень щодо пролонгації договору оренди, а в кінці червня поточного року позивачу стало відомо, що відповідач-1 передав відповідачу-2 у тимчасове оплатне користування нежилі приміщення, що орендуються позивачем, а саме приміщення площею 106,4 кв.м. на першому поверсі жилого будинку № 51-53 по вул.. Володимирській у м. Києві, шляхом підписання 04.05.2016 року відповідного договору оренди. Проте, позивач вважає, що даний договір має бути визнаний судом недійсним з моменту його укладення, оскільки в силу ст.. 764 ЦК України та п. 10.6 договору оренди, попередній договір оренди, що був укладений з позивачем у зв'язку з відсутністю заперечень з боку відповідача-1 є поновленим на новий строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 було порушено провадження у справі № 910/13540/16 та призначено розгляд справи на 05.09.2016.

29.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про витребування доказів.

У судове засідання 05.09.2016 представники позивача та відповідача-2 з'явились, представник відповідача-1 не з'явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 за наслідками розгляду клопотання позивача, що надійшло на адресу суду 29.07.2016 про витребування доказів, зокрема договору оренди нежитлового приміщення площею 106,4 кв.м. що знаходиться на першому поверсі жилого будинку № 51-53 по вул. Володимирській у місті Києві, укладеного 04.05.2016 між Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Етрекс девелопмент" та документи на підставі яких було укладено вищезазначений Договір оренди, зобов'язано відповідача-1 надати суду Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій підприємств НАН України № 21 від 01.04.2002 укладеного між Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України та Закритим акціонерним товариством "Тюльпан", в редакції Державного житлово-комунального підприємства НАН України, викладеній як Типовий договір оренди нерухомого майна, що знаходиться на балансі НАН України та віднесених до її відання установ, організацій та підприємств від 25.09.2013. Витребувано у відповідачів Договір оренди нежитлового приміщення площею 106,4 кв.м. що знаходиться на першому поверсі жилого будинку № 51-53 по вул. Володимирській у місті Києві, укладений 04.05.2016 між Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Етрекс девелопмент" та документи на підставі яких було укладено вищезазначений Договір оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 зупинено провадження у справі № 910/13540/16 до вирішення справи № 910/25498/13 та зобов'язано сторін повідомити суд про результати розгляду справи № 910/25498/13.

17.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про відновлення провадження у справі, до якого додано копію постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/25498/13.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 поновлено провадження у справі №910/13540/16, розгляд справи призначено на 28.11.2016.

У судове засідання 28.11.2016 сторони своїх представників не направили, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вимоги ухвал суду від 05.09.2016 та 18.11.2016 залишені сторонами без виконання.

Враховуючи те, що неявка представників сторін, а також невиконання ними вимог ухвал суду перешкоджає вирішенню спору по суті, з метою створення учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд відклав розгляд справи на 12.12.2016.

01.12.2016 та 06.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача були подані заяви про ознайомлення з матеріалами справи.

Крім того, 08.12.2016 представником позивача було подано клопотання про витребування доказів.

Дослідивши клопотання представника позивача про витребування доказів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні останнього, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Згідно п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами і доповненнями) обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Тобто, достатньо обґрунтованим для задоволення клопотання про витребування доказів є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, що перешкоджають самостійно надати докази, наприклад, письмове підтвердження відмови в отриманні доказу або відсутності відповіді на запит про отримання доказу.

Суд дослідивши клопотання позивача про витребування документів, зазначає, що оскільки позивачем не було надано обґрунтованих доказів на підтвердження викладених в клопотанні фактичних обставин, з якими пов'язується витребування судом доказів згідно ст. 38 ГПК України, виходячи із закріпленого зазначеною статтею принципу формальної істини суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про витребування доказів в зазначеному порядку згідно процесуальних норм.

12.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представниками відповідачів були подані відзиви на позовну заяву.

12.12.2016 представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У судове засідання 12.12.2016 представники позивача та відповідача-1 з'явились, представник відповідача-2 не з'явився.

Враховуючи те, що представник відповідача-2 у судове засідання 12.12.2016 не з'явився, розгляд справи було відкладено на 19.12.2016.

У судове засідання19.12.2016 представник позивача з'явився, подав письмові пояснення на відзив відповідача-1, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представники відповідачів надали усні пояснення, проти позову заперечили.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.12.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2002 року між Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України (далі - відповідач-1, орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Тюльпан» (в подальшому перейменовано на Приватне акціонерне товариство «Тюльпан»), (далі - позивач, орендар) укладено Договір індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій підприємств НАН України № 21 (далі - Договір) відповідно до умов якого, орендодавець передає, а орендар приймає в стокове платне користування окреме індивідуально визначене майно нежитлове приміщення (далі - майно) площею 194,2 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 51/53, на першому поверсі та підвалі будинку, що знаходиться на балансі ДЖКП НАН України, вартість якого визначена згідно з актом оцінки від 31.03.2002 року і становить за експертною оцінкою 500 600,00 грн.

Майно передається в оренду з метою використання: 28,5 кв. м. - здійснення торгівлі непродовольчими товарами, 28,1 кв. м. - розміщення офісу, 30,0 кв. м. - розміщення виставок, 107,6 кв. м. - інше використання (п. 1.1 Договору).

Цей Договір укладено строком на дев'ять років, що діє з 01.04.2002 до 31.12.2010 включно (п. 10.1 Договору).

Відповідно до п. 10.6 Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Чинність цього Договору припиняється внаслідок, зокрема закінчення строку, на який його було укладено (п. 10.8 Договору).

01.04.2002 року за Актом приймання-передачі орендованого майна орендодавець передав, а орендар прийняв в користування майно - нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 51/53, загальною площею 194,2 кв. м.

01.08.2003 Додатковою угодою до Договору сторони встановили строк його дії з 01.04.2002 року до 31.12.2015 року включно.

Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, статтями 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Позивач зазначає, що оскільки після закінчення строку дії Договору, жодних заперечень з боку орендодавця щодо пролонгації Договору не надходило, позивач продовжує користуватись орендованим майном та виконувати передбачені Договором зобов'язання.

Проте, як зазначає позивач, йому стало відомо, що орендодавець вчиняє дії, з метою порушення прав позивача, як орендодавця, а саме відповідач-1 передав відповідачу-2 у тимчасове платне користування нежилі приміщення, що орендуються ПрАТ «Тюльпан» шляхом підписання 04.05.2016 Договору оренди.

Таким чином, позивач просить суд визнати Договір оренди індивідуального визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій підприємств Національної академії наук України від 01.04.2002 № 21 пролонгованим на тринадцять років до 31.12.2028, визнати недійсним Договір оренди нежилого приміщення площею 106,4 кв.м., що знаходиться на першому поверсі жилого будинку № 51-53 по вул. Володимирській у місті Києві, укладений 04.05.2016 між Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Етрекс Девелопмент» та просить зобов'язати Державне житлово-комунальне підприємство Національної академії наук України усунути перешкоди в користуванні Приватним акціонерним товариством «Тюльпан» нежитловими приміщеннями площею 194,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 51/53 на підставі Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій підприємств Національної академії наук України від 01.04.2002 № 21.

Відповідач-1, заперечуючи проти позову, зазначає, що на адресу ПрАТ «Тюльпан» 26.11.2015 було направлено заяву про припинення договору оренди за вих. № 11-015 та 22.01.2016 було направлено повідомлення, яким відмовлено у продовженні Договорів оренди № 21 та № 35, а відтак Договір припинив свою дію.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічна норма міститься і в ч. 2 ст. 291 ГК України.

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття також кореспондується зі статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до частини другої якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" випливає, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Аналогічна правова позиція також викладена у ч. 2 п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" (далі - Постанова).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 27.11.2015 відповідач-1 направив позивачу заяву про припинення Договору оренди № 11-015 від 26.11.2015.

Також, 26.01.2015 відповідач-1 направив позивачу повідомлення вих. № 1-026 від 22.01.2016 про припинення та відмову від продовження дії Договору з вимогою звільнити об'єкт оренди та передати орендоване майно за актом прийому-передачі.

В свою чергу, позивач зазначає, що не отримував від відповідача-1 заяву від 26.11.2015 та повідомлення від 22.01.2016.

Так, щодо необхідності доведення факту направлення орендодавцем орендарю повідомлення про припинення дії договору оренди та надання належних доказів направлення такого повідомлення неодноразово зазначав Вищий господарський суд України у своїх постановах.

Зокрема, Вищим господарським судом України в постанові від 01.02.2007 у справі № 46/201-06 було зазначено: «Статтею 764 Цивільного кодексу України встановлений виняток із загального правила. Так, у разі продовження користування наймачем (орендарем) майном після закінчення строку договору без повторного його укладення, за відсутності заперечень сторін протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Отже, сторона, яка бажає відмовитися від договору, зобов'язана попередити про це іншу сторону не пізніше одного місяця. При цьому, попередження про припинення (розірвання) договору майнового найму (оренди) має бути зроблене в такій формі, яка б забезпечила можливість доведення у разі спору, що таке попередження було зроблене.», у постанові від 10.10.2006 у справі № 38/188-16/45 зазначено: «Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Тобто норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.», у постанові від 06.12.2007 у справі № 32/315 зазначено: «Так, в матеріалах справи відсутні, а суди попередніх інстанцій не посилались, на докази надсилання відповідачеві заяви від 31.08.2006 про припинення договору оренди, однак, колегія суддів вважає, що встановлення факту повідомлення орендаря про припинення договору оренди має безумовно істотне значення для правильного вирішення спору, адже, в протилежному випадку для орендаря настають правові наслідки, передбачені нормами ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за приписами яких у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.»

Зокрема, позивач у своїх поясненнях на відзив відповідача-1, зазначає, що відповідно до штрихового ідентифікатора Укрпошти взагалі відсутні та не зареєстровані відправлення за номерами 979 та 484.

Однак, на сайті http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/, з якого відповідачем 19.12.2016 було зроблено роздруківки про відсутність таких відправлень, УДППЗ «Укрпошта» зазначено, що інформація про наявність та стан пересилання поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації.

Таким чином, відсутність зазначених відправлень в системі, безпосередньо пов'язується зі спливом шестимісячного строку з моменту їх пересилань.

В свою чергу, направлення позивачу заяви від 26.11.2015 підтверджується описом вкладення у цінний лист від 27.11.2015 та квитанцією № 9169 від 27.11.2015, в свою чергу направлення позивачу повідомлення від 22.01.2016 підтверджується описом вкладення у цінний лист від 26.01.2016 та квитанцією № 4987 від 26.01.2016, копії яких містяться в матеріалах справи. Також судом встановлено, що вищевказана заява від 27.11.2015 та повідомлення від 26.01.2016 були направлені відповідачем-1 на належну адресу позивача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач-1, відповідно до вимог законодавства та положень Договору, своєчасно повідомив позивача про припинення терміну дії договору, відмову від продовження його дії та необхідність повернення орендованого майна.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, судом встановлено, що на час звернення позивача з позовом до суду Договір припинив свою дію у зв'язку із спливом строку, на який його було укладено, а отже відповідачем -1 доведено, а позивачем не спростовано факту припинення договірних відносин між сторонами за Договором, в зв'язку з чим вимога про визнання Договору оренди індивідуального визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій підприємств Національної академії наук України від 01.04.2002 № 21 пролонгованим на тринадцять років до 31.12.2028 задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 5.7 Договору орендар зобов'язується у разі припинення або розірвання Договору оренди повернути орендодавцеві або підприємству, вказаному орендодавцем, орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Згідно з ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відтак, оскільки як встановлено судом, Договір припинив свою дію у зв'язку із спливом строку, на який його було укладено, вимога про зобов'язання відповідача - 1 усунути перешкоди в користуванні позивачем нежитловими приміщеннями площею 194,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 51/53 на підставі Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій підприємств Національної академії наук України від 01.04.2002 № 21 задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про визнання недійсним Договору оренди нежилого приміщення площею 106,4 кв.м., що знаходиться на першому поверсі жилого будинку № 51-53 по вул. Володимирській у місті Києві, укладеного 04.05.2016 між Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Етрекс Девелопмент» суд зазначає наступне.

04.05.2016 між Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ектрекс Девелопмент» (далі - новий орендар, відповідач - 2) було укладено Типовий договір оренди майна, що належить до майнового комплексу НАН України (далі - Типовий договір оренди), відповідно до умов якого, орендодавець передає, а новий орендар приймає в строкове платне користування державне майно: нежитлове приміщення загальною площею 106,4 кв.м., розміщене за адресою Володимирська, 51-53 на першому поверсі, що перебуває на балансі ДЖКП НАН, вартість якого згідно з висновком про вартість майна (актом оцінки) від 31.01.2016 і становить за незалежною оцінкою (залишковою вартістю) станом на 31.01.2016, 2081610,00 грн. без ПДВ.

Обґрунтовуючи зазначену вимогу, позивач зазначає, що даний Типовий договір оренди є недійсним з моменту його укладення, оскільки на думку позивача Договір оренди, що був укладений між ним та відповідачем-1 є пролонгованим.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Частиною першою ст. 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Однак, як зазначає відповідач-1, позивач не скористався свої переважним правом, а саме не звернувся у встановленому законом порядку до відповідача-1 із метою укладення нового Договору оренди на новий термін, протилежного позивачем не доведено, в свою чергу лише ТОВ «Етрекс Девелопмент» подало заяву про намір орендувати спірні нежитлові приміщення, в зв'язку з чим саме з ТОВ «Етрекс Девелопмент» і було укладено Типовий договір оренди.

Таким чином, суд зазначає, що позивачем не було належним чином обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваного Типового договору оренди, стороною якого позивач не є, оскільки вказаний Договір не порушує його прав, а також не створює для нього нових зобов'язань.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання Типового договору оренди, укладеного між відповідачами недійсним, а отже позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з покладенням витрат по сплаті судового збору на позивача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 21.12.2016.

Суддя О.А. Грєхова