РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/18009/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"
про стягнення 406 223, 54 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:Остапчук Н.Г. - представник за довіреністю;
від відповідача:Василюк Є.В. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" (далі - позивач, ТОВ "ТНП.КОМ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (алі - відповідач, ТОВ "ЕКО") про стягнення 214 409, 98 грн. основного боргу, 16 743, 76 грн. 3% річних та 175 069, 80 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 10754К від 29.12.2011 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 р. порушено провадження у справі № 910/18009/16, розгляд останньої призначено на 04.11.2016 р.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав на позові, відповідно до ст. 69 ГПК України надав клопотання про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 03.10.2016 року не виконав.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, враховуючи неявку в судове засідання представника відповідача, що перешкоджає розгляду спору по суті, суд задовольнив клопотання позивача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та відклав розгляд справи на 09.12.2016 року.

Представник позивача у судовому засіданні 09.12.2016 року наполягав на заявленому позові, надав усні пояснення по справі, 07.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, Акт звірки взаємних розрахунків за договором поставки № 10754К від 29.12.2011 року.

Представник відповідача проти позову заперечував посилаючись в тому числі й на викладені у письмовому відзиві обставини.

З метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін, у судовому засіданні згідно вимог ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 14.12.2016 року.

У судовому засіданні 14.12.2016 року представник позивача продовжував наполягати на задоволенні позовних вимог, а представник відповідача проти позову заперечував.

Судом зроблено висновок, що наданих доказів достатньо для вирішення спору по суті.

У судовому засіданні 14.12.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" (далі - постачальник) було укладено договір поставки № 10754К з додатками та протоколом розбіжностей, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця товари народного споживання в асортименті (номенклатурі, сортаменті) та по ціні, які повинні бути узгоджені сторонами договору у Специфікації, та в кількості, яку погоджено сторонами у замовленнях на поставку партії товару, а покупець зобов'язався прийняти поставлений постачальником відповідно до умов договору товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, погоджених сторонами у договорі.

Товар поставляється по договору покупцю з метою використання у підприємницькій діяльності. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця після приймання товару та підписання накладної.

Товар за договором поставляється постачальником на умовах базиса поставки DDP/DELIVERED DUTY PAID (... named place of destination) ПОСТАВКА З ОПЛАТОЮ МИТА (… призначення місця поставки) Инкотермс в редакції 200 р. Постачальник поставляє кожну партію товару відповідно до умов замовлення на його поставку.

Сторони погодили, що покупець сплачує постачальнику за поставлений товар зі спливом 70 календарних днів від дати поставки.

Як вбачається із позовної заяви, на виконання умов договору поставки постачальник, зокрема, в період з 26.11.2013 року по 30.01.2014 року поставив покупцю товару на загальну суму 442 163, 94 грн., що підтверджується 101-єю видатковою накладною. Покупець частково сплати та частково повернув товар на загальну суму 227 753, 96 грн.

Проте, як зазначає позивач, станом на 26.09.2016 року, заборгованість відповідача перед позивачем залишається несплаченою та становить 214 409, 98 грн.

Дослідивши правову норму, яка підлягає застосуванню у спірних відносинах сторін, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, виходячи із наступного:

Судом надана належна правова оцінка відносинам сторін. За своєю правовою природою між сторонами укладено договір постачання. У залежності від умов діючого законодавства, договір вважається укладеним коли сторони досягли всіх суттєвих його умов, а саме за ЦК України відносно предмету та строку.

Укладені договори є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Незалежно від того, що у ЦК України договору поставки присвячено лише одна стаття (ст. 712), до нього застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а саме ст. ст. 655-697 ЦК України, коли інше не встановлено договором, законом або витікає із характеру правовідносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом України. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Господарський кодекс України чітко вказує, що сторонами договору постачання можуть бути лише суб'єкти господарювання в розумінні статті 55 ГК України. Таким чином, законодавець визначив відповідно до вимог частини 6 статті 265 ГК України чим різниться договір поставки від договору купівлі-продажу. Сторони судового процесу є суб'єктами господарювання відповідно до вказаних вимог.

Так, згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках.

Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

За вимогами ГК України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціні. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 ЦК України та ст.ст. 180, 181, 265 ГК України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 ГК України, а саме подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Заперечуючи проти вимог про наявність заборгованості відповідач посилався на наступні фактичні дані:

- 17.10.2016 року покупець звернувся до постачальника з повідомленням про повернення товару вих. № 1397, у якому вказано, що загальна сума товару, що підлягає поверненню складає 66 725, 33 грн.;

- враховуючи, що між сторонами правочину проводиться залік зустрічних вимог не можливо встановити суму заборгованості;

- порушення правил здійснення відповідачем господарської діяльності не вбачається, а отже відсутні підстави для застосування штрафних санкцій.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи, у повідомленні про повернення товару, на яке посилається відповідач вих. № 1397 від 17.10.2016 року, підлягає поверненню на загальну суму 66 725, 33 грн. є товаром, який поставлено відповідно до умов договору поставки № 12546К від 04.02.2014 року. В той же час, підставою позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" про стягнення заборгованості по справі № 910/18009/16 є договір поставки № 10754К від 29.12.2011 року за товар поставлений в період з 26.11.2013 року по 30.01.2014 року.

Отже, товар який перелічений в додатку до повідомлення про повернення товару вих. № 1397 від 17.10.2016 року на загальну суму 66 725, 33 грн. жодним чином не стосується спору у справі № 910/18009/16.

Таким чином, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" не надано належних доказів на спростування обставин викладених у позовній заяві, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 214 409, 98 грн. підлягає задоволенню.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 16 743, 76 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 175 069, 80 грн.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано до стягнення:

- 3% річних у розмірі 16 743, 76 грн.

- інфляційні нарахування у розмірі 175 069, 80 грн.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних нарахувань та 3% відсотків річних, судом встановлено, що розрахунок стягуваних сум було проведено позивачем вірно.

Таким чином, стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" підлягають 3 % річних у розмірі 16 743, 76 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 175 069, 80 грн.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 292, 512-514, 517, 525, 526, 610, 625, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193, 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м. Київ, проспект Науки, 8; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" (49083, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Собінова, 1; ) суму основного боргу у розмірі 214 409, 98 грн., 3% річних у розмірі 16 743, 76 грн., втрати від інфляції у розмірі 175 069, 80 грн. та судовий збір у розмірі 6 093, 35 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 19.12.2016 р.

Суддя Ю.О.Підченко