Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Р І Ш Е Н Н Я

27 грудня 2016 р. Справа № 927/389/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин»,

вул.Межигірська, 83, м. Київ, 04080

До відповідача: Державного підприємства «Ніжинський комбінат хлібопродуктів»,

пров. Урожайний, 16, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

про стягнення 175157грн.18коп. збитків

Суддя Книш Н.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: ОСОБА_1 представник довіреність №1-440 від 20.07.2016

Від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

У квітні 2016 року позивач звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом про стягнення з відповідача 175157грн.18коп. збитків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору №40 від 18.01.2016 надання послуг зерновим складом позивач передав на зберігання відповідачу жито. За твердженням позивача, відповідач на його вимогу не повернув частину переданого на зберігання жита у кількості 65519кг, внаслідок чого позивачу завдано збитки у розмірі вартості цього втраченого зерна, які він і просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2016 скасовано рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 у справі №927/389/16, справа передана на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2016 справа № 927/389/16 передана на новий розгляд судді Книш Н.Ю.

Ухвалою від 25.11.2016 суд прийняв до розгляду справу № 927/389/16 і призначив її на 06 грудня 2016 о 11:30.

Згідно інформації отриманої на офіційному сайті Міністерства юстиції України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань значиться Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин», ідентифікаційний код 37175801, місцезнаходження: вул.Межигірська, 83, м. Київ.

Згідно ухвали суду від 06.12.2016 за клопотаннями позивача та відповідача у звязку з можливістю врегулювати спір мирним шляхом розгляд справи був відкладений на 20.12.2016 о 10год. 00хв.

Представник позивача в судовому засіданні 20.12.2016 надав додаткові пояснення, в яких просив взяти до уваги, що в наявному в матеріалах справи розрахунку щодо надходження зерна жита з Держрезерву містяться технічні описки, зокрема, в записах від 25.01.2016 помилково зазначено ТТН №8630202, тоді як вірним буде ТТН №8630206 із показниками брутто 52480кг, тара 173320кг, нетто 35160кг (ТТН №8630206 від 25.01.2016 наявна в матеріалах справи), в записі від 26.01.2016 помилково двічі зазначена ТТН №8630211, тоді як вірним буде ТТН №8630212 із показниками брутто 52700кг, тара 17610кг, нетто 35090кг (ТТН№8630212 від 26.01.2016 наявна в матеріалах справи), в записі від 05.02.2016 помилково двічі вказана ТТН №8611402, тоді як вірним буде ТТН №8611703 із показниками брутто 52400кг, тара 17170кг, нетто 35230кг (ТТН №8611703 від 05.02.2016 додається до матеріалів справи). Також позивач зазначив, що станом на 20.12.2016 відповідачем не повернуто позивачу зерно жита у кількості 65519кг, а також сторонами не досягнуто згоди щодо врегулювання спору в добровільному порядку.

В судовому засіданні 20.12.2016 суд перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача виклав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 27.12.2016 надав клопотання про нездійснення технічної фіксації судового процесу, яке задоволено судом.

Від відповідача по факсу надійшла заява №653 від 26.12.2016 за підписом генерального директора ОСОБА_2, в якій у звязку з неможливістю прибуття представника в судове засідання, а також визнанням позовних вимог просив розглядати справу без участі представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні залишив вирішення заяви відповідача про розгляд справи без участі його представника на розсуд суду.

Суд задовольнив заяву відповідача про розгляд справи без участі його представника, оскільки це є правом сторони і обовязковою явка представника відповідача в судове засідання не визнавалась.

Представник позивача в судовому засіданні надав додаткові пояснення №1-846 від 26.12.2016, в яких зазначив, що станом на 27.12.2016 відповідачем не повернуто позивачу зерно жита у кількості 65519кг, що підтверджується матеріалами справи, а також сторонами не врегульовано спір в добровільному порядку та не проводилось жодних інших розрахунків, окрім тих, відомості про які наявні в матеріалах справи. Також позивач вказав, що на підтвердження орієнтовного рівня закупівельних цін на внутрішньому ринку України на жито продовольче 1-3-го класі станом на 13.04.2016 (день звернення з позовом) на умовах EXW франко-елеватор (згідно Інкотермс-2000/2010) він звернувся з запитом ДП «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків» (ДП «Держзовнішінформ»). Відповідно до отриманої відповіді №111/648 від 02.12.2016 орієнтовний рівень закупівельних цін на внутрішньому ринку України на жито продовольче 1-3-го класів станом на 13.04.2016 склав 3400-3800грн/тонну. Отже, заявлена позивачем сума стягнення завданих збитків є нижчою середнього рівня закупівельних цін, що діяли у вказаний період, однак відповідає реальному розміру вартості придбаного зерна, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

У постанові Вищого господарського суду України від 16.11.2016 у справі №927/389/16 зазначено, що господарські суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про те, що факт неповернення відповідачем жита саме в кількості 65519 кг не підтверджений позивачем допустимими доказами, залишили поза увагою наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні (а.с. 29-131 т. 1), які подавав позивач на підтвердження своїх вимог. У цьому ж звязку позивач вказував на те, що документами, що свідчать про неповернення відповідачем зерна в повному обсязі є складські квитанції, які підтверджують прийняття відповідачем всієї кількості зерна, передбаченої договором зберігання, товарно-транспортні накладні, які свідчать про повернення певної кількості зерна та акти списання зерна за затвердженими нормами. Вказані пояснення позивача, а також подані ним відповідні докази залишилися без відповідної оцінки господарськими судами, тоді як позивач також вказував на те, що співставивши надані докази та зробивши математичні розрахунки буде отримана кількість неповернутого зерна, вартість якого є предметом даного спору. Господарськими судами в порушення норми статті 614 ЦК України не враховано тієї обставини, що відповідач не доводив, що ним вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за спірним договором, а натомість відповідно до наявних матеріалів справи у відзиві на позов визнав позовні вимоги в частині стягнення збитків у розмірі 175157,18грн., та водночас вказував про те, що у позивача перед відповідачем наявна сума заборгованості за надані послуги в сумі 26642,30грн. Однак, вказану суму заборгованості позивачем не визнано, отже між сторонами існує спір щодо надання/ненадання відповідачем відповідних послуг за договором зберігання, однак це не є предметом даного спору. Господарський суд першої інстанції зазначивши у рішення про те, що він не приймає визнання позову відповідачем не зазначив яким чином такі дії відповідача суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси. Не зазначено про такі обставини і господарським судом апеляційної інстанції. Господарські суди не врахували вимоги ст.ст. 950-951 ЦК України, ст.ст. 33, 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та зазначаючи у рішеннях про те, що при визначенні розміру збитків мають враховуватись або ціни, що існували на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків або ціни, що існують на день винесення спірного рішення, безпідставно не надали оцінки тому факту, що в даному випадку позивач визначив вартість залишку невідвантаженого зерна вагою 65519 кг у розмірі 175157,18 грн. з урахуванням ціни цього товару вказану у договорі купівлі-продажу від 30.12.2015, тобто за ціною за якою він купив це зерно на аукціоні за ринковими цінами за чотири місяці до звернення з позовом, тобто з врахуванням розумних строків у часі.

Відповідно до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

За приписами п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ст.202 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

18 січня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Столичний млин» (поклажодавець за договором, позивач у справі) та Державним підприємством «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» (зерновий склад за договором, відповідач у справі) укладено договір надання послуг зерновим складом №40 (далі за текстом рішення договір), за умовами якого поклажодавець зобовязався передати, а зерновий склад зобовязався прийняти на зберігання зерно жита фактичної якості, та кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшла на карточку поклажодавця і засвідчується складськими квитанціями, що видаються зерновим складом поклажодавцеві.

За умовами, викладеними в п.1.2. договору, на зберігання передається жито 2 класу 2007 року у кількості 302,900тонн та жито 2 класу 2009 року у кількості 3418,980тонн.

Згідно п.1.3. та п.1.4 договору зерновий склад забезпечує знеособлене зберігання зерна за культурами, класами і роками врожаю. До зернового складу не переходить право власності на зерно поклажодавця.

Відповідно до п. 11.1. договору договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до виконання сторонами своїх зобовязань.

Доказів розірвання або визнання недійсним договору №40 від 18.01.2016 в судовому порядку на час розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст.629 Цивільного кодексу України, він є обовязковим для виконання сторонами.

Дослідивши текст поданого договору надання послуг зерновим складом від 18.01.2016 року, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 66 Цивільного кодексу України, а також норми спеціального щодо даної сфери суспільних відносин Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

В силу ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобовязується за плату зберігати зерно, що передане йому субєктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

В силу ч.1 ст.37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію.

Згідно із ч.1 ст.43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

На виконання умов договору зберігання позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання зерно: жито 2 класу 2007 року врожаю у кількості 296640кг та жито 2 класу 2009 року врожаю у кількості 3418980кг, що підтверджується складськими квитанціями на зерно №436 від 18.01.2016, №437 від 18.01.2016 та №213 від 25.02.2016. Всього позивачем передано відповідачу на зберігання 3715620кг жита, що відповідачем не оспорено.

Відповідно до ч.1 ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно із п.2.1. договору строк зберігання починається з моменту фактичної передачі (постачання або переоформлення) зерна зерновому складу та закінчується з моменту відвантаження поклажодавцю або переоформлення на нового власника, але не пізніше ніж « 31» травня 2016 року по кількості календарних днів фактичного періоду зберігання.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що поклажодавець має право вимагати повернення зерна, навіть якщо передбачений п.2.1. цього договору строк зберігання не закінчився, а зерновий склад повинен повернути зерно зі зберігання поклажодавцеві після кінцевого розрахунку за надані послуги при предявленні оригіналів документів (письмового клопотання, доручення, складських документів, доручення на представника на право підпису товарно-транспортної накладної).

Відповідно до ст.953 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Аналогічні правила містяться і в ст.35 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», відповідно до якої зерновий склад зобовязаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.

За повідомленням позивача відповідач станом на 15.03.2016 відвантажив жито 2 класу 2007 року в кількості 295900кг та жито 2 класу 2009 року в кількості 3348460кг, а всього 3644360кг, на підтвердження чого надано товарно-транспортні накладні за січень, лютий та березень 2016 року: ТТН № 8599131 від 29.01.2016, №8599133 від 29.01.2016, №8599134 від 29.01.2016, №8599135 від 29.01.2016, №8599137 від 29.01.2016, №8599138 від 29.01.2016, №8599132 від 29.01.2016, №8599136 від 29.01.2016, №8599129 від 28.01.2016, 8599130 від 28.01.2016, №8599128 від 28.01.2016, №8599127 від 28.01.2016, №8599126 від 28.01.2016, №8630225 від 28.01.2016, №8630219 від 27.01.2016, №8630220 від 27.01.2016, №8630221 від 27.01.2016, №8630222 від 27.01.2016, №8630223 від 27.01.2016, №8630224 від 27.01.2016, №8630218 від 26.01.2016, №8630217 від 26.01.2016, №8630216 від 26.01.2016, №8630215 від 26.01.2016, №8630202 від 22.01.2016, №8630214 від 26.01.2016, 8630213 від 26.01.2016, №8630212 від 26.01.2016, №8630211 від 26.01.2016, №8630209 від 25.01.2016, №8630210 від 25.01.2016, №8630208 від 25.01.2016, №8630203 від 25.01.2016, №8630207 від 25.01.2016, №8630205 від 25.01.2016, №8630204 від 25.01.2016, №8630206 від 25.01.2016, №8599152 від 21.01.2016, №8630201 від 22.01.2016, №8599155 від 22.01.2016, №8599158 від 22.01.2016, №8599160 від 22.01.2016, №8599159 від 22.01.2016, №8611724 від 10.03.2016, №8611755 від 10.03.2016, №8611722 від 12.02.2016, №8611723 від 12.02.2016, №8611718 від 12.02.2016, №8611721 від 11.02.2016, №8611717 від 11.02.2016, №8611719 від 11.02.2016, №8611720 від 11.02.2016, №8611713 від 10.02.2016, №8611714 від 10.02.2016, №8611715 від 10.02.2016, №8611716 від 10.02.2016, №8611712 від 10.02.2016, №8611711 від 09.02.2016, №8611710 від 09.02.2016, №8611708 від 09.02.2016, №8611709 від 09.02.2016, №8611707 від 09.02.2016, №8611706 від 09.02.2016, №8611705 від 05.02.2016, №8611704 від 05.02.2016, №8611701 від 05.02.2016, №8611703 від 05.02.2016, №8599175 від 05.02.2016, №8611702 від 05.02.2016, №8599172 від 04.02.2016, №8599173 від 04.02.2016, №8599174 від 04.02.2016, №8599170 від 04.02.2016, №8599171 від 04.02.2016, №8599168 від 03.02.2016, №8599165 від 03.02.2016, №8599167 від 03.02.2016, №8599169 від 03.02.2016, №8599166 від 03.02.2016, №8599164 від 03.02.2016, №8599163 від 02.02.2016, №8599162 від 02.02.2016, №8599161 від 02.02.2016, №8599148 від 02.02.2016, №8599150 від 02.02.2016, №8599149 від 02.02.2016, №8599147 від 01.02.2016, №8599146 від 01.02.2016, №8599145 від 01.02.2016, №8599143 від 01.02.2016, №8599144 від 01.02.2016, №8599142 від 01.02.2016, №8599141 від 01.02.2016, №8599140 від 01.02.2016, №8599139 від 01.02.2016, №8599151 від 20.01.2016, №8599154 від 21.01.2016, №8599153 від 21.01.2016, №8599156 від 22.01.2016, №8599157 від 22.01.2016, №8611703 від 05.02.2016 (а.с.29-131 т.1, а.с.120 т.2).

Згідно із п.3.2. договору передача зерна зерновим складом поклажодавцю зі зберігання та розрахунки проводиться у заліковій вазі, виходячи з фактичної якості зерна, що визначилась в партії у процесі доробки та зберігання зерна на момент відвантаження. До остаточної видачі поклажодавцю підлягає зерно, прийняте на зберігання за зміною % вологості, смітної домішки при відвантаженні, зменшеної за рахунок норм природних втрат з видачею акту-розрахунку.

Як вбачається з акту-розрахунку №3к від 15.02.2016 на підставі проведеної перевірки за показниками вологості та сміттєвої домішки, сторонами договору проведено списання жита 2 класу урожаю 2007 року в кількості 740кг.

Як вбачається з акту-розрахунку №4к від 10.03.2016 на підставі проведеної перевірки за показниками вологості та сміттєвої домішки, сторонами договору проведено списання жита 2 класу урожаю 2009 року в кількості 5001кг.

Листом №1-130 від 16.03.2016 позивач звертався до відповідача з вимогою повернути залишок невідвантаженого жита вагою 70520кг у триденний строк з моменту отримання листа. До вказаного листа позивачем також додано акт звірки кількості зерна на зберіганні станом на 15.03.2016 для підписання відповідачем. Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення адресату та опису вкладення у цінний лист, вищевказаний лист та акт звірки отриманий відповідачем 22.03.2016.

Відповідач в порушення домовленостей по договору №40 від 18.01.2016, не виконав взятого на себе зобовязання по відвантаженню зерна в повному обсязі та відповіді на вказаний вище лист не надав.

Позивач звертався до відповідача з претензією №1-143 від 23.03.2016, в якій зазначив, що залишок невідвантаженого зі складу жита становить 65519кг, у звязку з чим просив відшкодувати завдані йому цим збитки у розмірі вартості невідвантаженого зерна, а саме у розмірі 175157грн.18коп. Вказана претензія, як свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення адресату та опис вкладення у цінний лист, отримана відповідачем 29.03.2016.

Відповідач відповіді на претензію не надав, вимоги претензії щодо відшкодування збитків не виконав.

Позивач (поклажодавець) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовною заявою, в якій вимагає відшкодування збитків, спричинених йому неповерненням жита у кількості 65519кг, переданого на зберігання зерновому складу, у розмірі вартості цього втраченого зерна, які він і просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 216 Господарського кодексу України відшкодування збитків є формою господарського-правової відповідальності за правопорушення у сфері господарювання.

В силу ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України невиконання або неналежне виконання зобовязання є порушенням зобовязання, правовим наслідком порушення зобовязання є відшкодування збитків.

З зазначеними нормами кореспондуються приписи ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, згідно якої обовязком особи, яка порушила господарське зобовязання, є відшкодування іншій стороні заподіяних збитків. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження майна, а також не одержані нею доходи. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, віднесено в тому числі вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна.

Отже, у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязаною стороною обовязків за договором є підставою для відшкодування збитків.

Відповідно до приписів ст.ст. 936, 942, 949 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності; зберігач зобовязаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі та повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Враховуючи викладені вимоги закону, основним зобовязанням зберігача є прийняття на зберігання, вчинення заходів для забезпечення схоронності майна та повернення майна зі зберігання у відповідній кількості, такого самого роду та такій саме якості, що визначені умовами договору.

Згідно ст. 32 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад, як зберігач, зобовязаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

За змістом статті 33 даного Закону відповідальність зернового складу на підставах, передбачених законодавством, настає за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання. При цьому, ст. 34 цього ж Закону передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею чи пошкодженням зерна, відшкодовуються зерновим складом: за втрату та нестачу зерна - у розмірі вартості втраченого або такого, що його не вистачає, зерна; за пошкодження зерна - у розмірі суми, на яку знизилася його вартість.

Як свідчать матеріали справи, позивач передав своє майно на зберігання та не отримав його саме від відповідача. Чинним законодавством зобовязання з відшкодування збитків, спричинених втратою майна за договором зберігання, покладено безпосередньо на зберігача.

Матеріали справи свідчать, що позивачем на підставі складських квитанцій передано відповідачу зерна жита 2 класу в кількості 3715620кг (296640кг урожаю 2007 року + 3418980кг урожаю 2009 року), згідно товарно-транспортних накладних відповідачем повернуто позивачу зерна жита 2 класу в кількості 3644360кг, крім того, згідно актів списання зерна жита 2 класу сторонами списано 5741кг (740кг жита урожаю 2007 року + 5001кг урожаю 2009 року). Таким чином, неповернутим зі зберігання залишається 65519кг зерна (3715620кг 3644360грн. 5741кг) жита 2 класу урожаю 2009 року.

Статтею 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем не доведено, що ним вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за спірним договором.

У п.2.51 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що частиною першою статті 35 ГПК передбачено можливість звільнення від доказування перед судом обставин, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу: - в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо; - в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень; у такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. Про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Відповідно до ст. 22 ч. 5 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов повністю або частково. Згідно з ст. 78 ч. 5 цього Кодексу у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

У заяві №653 від 26.12.2016 за підписом генерального директора ОСОБА_2, яка надійшла до початку судового засідання по факсу, відповідач визнав позовні вимоги, що не суперечить законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси.

Окрім того, у відзиві на позов вих.№230 від 26.04.2016 за підписом генерального директора ОСОБА_2 (а.с.167-168 т.1), який був поданий під час первісного розгляду справи, відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення збитків в розмірі 175157,18грн., та зазначає, що на підтвердження цього надає копію акту-розрахунку №4к від 10.03.2016, згідно якого вбачається залишок не відвантаженого зерна жита зі складу ДП «Ніжинський КХП» по договору №40 від 18.01.2016 в кількості 65519кг (а.с.170 т.1).

Відповідно до вимог ст.ст. 950-951 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», зберігач відповідає за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання і відшкодовує збитки завдані поклажодавцеві втратою у розмірі його вартості.

В силу ч.1 ст.951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажедавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Позивач визначив вартість залишку невідвантаженого відповідачем зерна жита 2 класу вагою 65519кг у розмірі 175157,18грн., з урахуванням ціни цього зерна, придбаного за результатами аукціону у Державного агентства резерву України на підставі договору №Юр-2в/96з-2015 купівлі-продажу (відпуску) матеріальних цінностей державного резерву від 30.12.2015, - 2673,38грн. з ПДВ за тонну (а.с.13-21 т.1), тобто за ціною, за якою він купив це зерно на аукціоні за ринковими цінами за чотири місяці до звернення з позовом, тобто з врахуванням розумних строків у часі.

Як свідчать матеріали справи, (а.с.24 т.2) станом на 05.04.2016 ринкова ціна на жито складає 3500,00 грн. за тонну, тоді як позивачем здійснено розрахунок збитків з рахуванням ціни 2673,38 грн. за тонну.

Крім того, позивачем до матеріалів справи додано копію листа №111/648 від 02.12.2016 Державного підприємства «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», в якому зазначено, що орієнтовний рівень закупівельних цін на внутрішньому ринку України на жито продовольче 1-3-го класів станом на 13.04.2016 на умовах поставки EXW франко-елеватор (згідно «Інкотермс-2000/2010») складав 3400-3800грн/тонну (з урахуванням ПДВ).

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 2 ст.623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Це кореспондує загальним положенням процесуального законодавства, зокрема, ст.33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На час розгляду справи в суді матеріали справи не місять доказів повернення відповідачем позивачу зерна жита 2-го класу кількістю 65519 кг урожаю 2009 року, що свідчить про порушення відповідачем умов договору надання послу зерновим складом №40 від 18.01.2016 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що неповернуте відповідачем зерно жита 2-го класу у кількості 65519 кг урожаю 2009 року є збитками позивача.

Підсумовуючи сукупність встановлених вище фактичних обставин справи, враховуючи під час нового розгляду справи вказівки касаційної інстанції, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 16.11.2016 у справі №927/389/16, суд зазначає, що збитки, понесені позивачем, знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку із протиправною поведінкою відповідача, яка полягає у неповерненні позивачеві зі зберігання зерна, тому вимога позивача про стягнення з відповідача збитків в сумі 175157,18 грн. підлягає задоволенню повністю, з тих підстав, що факт порушення відповідачем зобов'язання за договором належним чином доведено, документально підтверджено та відповідачем визнано.

Розмір судового збору, порядок його сплати регулюється Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону, за подання до господарського суду: позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати; позовної заяви немайнового характеру 1 розмір мінімальної заробітної плати (з 1 січня 2016 року мінімальний розмір заробітної плати становить 1378,00грн.).

Звертаючись з позовною заявою до господарського суду позивач визначив ціну позову в розмірі 175157,18грн. і відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір» необхідно було сплатити судовий збір у сумі 2627,36грн. Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в сумі 2627,86грн. згідно платіжного доручення №7651 від 11.04.2016, тобто у більшому розмірі на суму 00грн.50коп.

Згідно Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір у розмірі 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви; за подання касаційної скарги на рішення суду 120% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Позивачем при подачі апеляційної скарги на рішення Господарського суду Чернігівської області сплачено 2891,00грн. судового збору згідно платіжного доручення №8504 від 23.06.2016, при цьому підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2890грн.10коп. (2627,36грн.х110%).

При подачі касаційної скарги позивачем згідно платіжного доручення №10107 від 03.10.2016 сплачено 3153,45грн. судового збору, при цьому підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3152грн.83коп. (2627,36грн.х120%).

Відповідно до п.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу IV Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Приймаючи до уваги, що спір виник з вини відповідача та відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 2627,36грн. судового збору за подання позовної заяви, 2890грн.10коп. судового збору за подання апеляційної скарги, 3152грн.83коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні», ст.173, 174, 175, 193, 216, 217, 218 Господарського кодексу України, ст.610, 611, 612, 623, 629, 936, 938, 951, 953 Цивільного кодексу України, ст.22, 32, 33, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» (пров. Урожайний, 16, м. Ніжин, Чернігівська область, р/р 0595 в АТ «Ощадбанк» м. Чернігів, МФО 353553, ідентифікаційний код 00952634) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин» (вул.Межигірська, 83, м. Київ, р/р 5003 в ПАТ «АСВІО БАНК» МФО 353489, ідентифікаційний код 37175801) 175157грн. 18коп. збитків, 2627грн 36коп судового збору за подання позовної заяви, 2890грн.10коп. судового збору за подання апеляційної скарги, 3152грн.83коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 28.12.2016.

Суддя Н.Ю.Книш