РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р. Справа № 906/957/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Бучинська Г.Б.,

судді Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивача - представник ОСОБА_1 довіреність № 14-100 від 18.04.2014.

відповідача не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради на рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 та апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 у справі № 906/957/16 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до ОСОБА_2 підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради

про стягнення 236849,54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 у справі № 906/957/16 позов ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ОСОБА_2 підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради про стягнення 236 849,53 грн., у т.ч. інфляційних в сумі 141 301,87 грн., 3% річних в сумі 11 335,38 грн., та пеню в сумі 84 212,29 грн. задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_2 підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 75 791,06 грн. пені, 141 301,87 грн. інфляційних, 11 335,38 грн. 3% річних, 3 552,74 грн. відшкодування сплаченого судового збору. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 8 421,23 грн. пені.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що всупереч умовам договору, відповідач сплатив вартість поставленого газу у повному обсязі з порушенням встановлених договором строків, що стало підставою для стягнення з відповідача пені, річних та інфляційних. Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався ст.ст.525, 526, 549, ч.3 ст.551, ст.ст. 610, 611, 625, 692 Цивільного кодексу України, ст. 223 Господарського кодексу України, п. 1.12, п. 3.1, п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та прийшов до висновку, що правомірним є стягнення 75791,06грн. пені, 11335,38грн. річних, 141301,87 грн. інфляційних, а в частині стягнення 8421,23 грн. пені відмовити, в результаті часткового задоволення клопотання про зменшення суми пені, що підлягає стягненню з відповідача, на 10%, тобто до 75791,06 грн., оскільки відповідач розрахувався за придбаний газ у повному обсязі не допустивши при цьому, тривалого прострочення виконання зобов'язань; крім пені судом задоволені вимоги позивача про стягнення річних та інфляційних в значних розмірах та в запереченнях позивача, які ґрунтуються на фінансовому звіті за 2016 рік зазначено про збитковість підприємства.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач ОСОБА_4 підприємство «Озерне» Новогуйвинської селищної ради звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 в частині стягнення пені та інфляційних та прийняти нове рішення, яким стягнути пеню в сумі 8421,23 грн. та інфляційні в сумі 107222,46 грн..

Зокрема, скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим рішення від 07.11.2016 по справі №906/957/16 прийняте всупереч вимогам чинного законодавства не є законним та обґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права на підставі неправильного та неповного дослідження доказів і встановленням обставин справи.

Зазначає, що при зменшенні розміру пені лише на 10% судом не враховано та не було взято до уваги факти, що відповідач є єдиним постачальником по наданню послуг на постачання теплової енергії в смт. Озерне, Житомирської області, Житомирського району. Вказана інформація свідчить про те, що відповідач є теплопостачальною організацією, яка надає послуги не тільки бюджетним установам, а й населенню та іншим споживачам, а це ставить підприємство у велику залежність від здійснення розрахунків усіма споживачами, у зв`язку з цим, допущені комунальним підприємством прострочення оплати поставленого газу. Вважає, що судом першої інстанції при зменшенні розміру пені лише на 10% не досліджено, що відповідач збитків позивачу несвоєчасною оплатою коштів не завдав, оскільки відповідачем повністю виконано зобов`язання та здійснена 100% оплата за газ.

Також наголошує, що судом першої інстанції не враховано те, що позивачем невірно здійснено розрахунок інфляційних та не прийняті до уваги розрахунки інфляційних вказаних у відзиві, а саме те, що відповідно до умов договору оплата здійснюється за поставлений газ до 14 числа (включно) наступного за місяцем поставки газу. Вважає, що індекс інфляції розраховується за кожен місяць окремо виходячи з сукупного періоду прострочення заборгованості за весь період її існування, включаючи й період часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради прийнято до провадження та призначено її розгляд на 14.12.2016.

05.12.2016 не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 у справі № 906/957/16 в частині відмови у стягненні 8 421,23 грн. пені. В оскарженій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 підприємства "Озерне" на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 8 421,23 грн. - пені, у стягненні яких було відмовлено. В іншій частині рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 залишити без змін.

Вважає, що рішення суду в частині зменшення розміру пені на 8421,23 грн. прийнято з порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 233 ГК України, ст.ст. 549-552 ЦК України та процесуального права, зокрема ст.ст. 4-2, 43, 83, 84 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи.

Зазначає, що у цій справі збитки позивача становлять в розмірі 141301,87 грн., а заявлена до стягнення неустойка становить 84212,29 грн., тобто розмір неустойки є меншим від розміру збитків, а тому зменшення штрафних санкцій є необґрунтованим.

Крім того, наголошує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та фінансовим планом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», не передбачені фінансові можливості для кредитування споживачів природного газу.

Внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних. Єдиним джерелом часткової компенсації понесених Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» втрат є стягнення з боржників пені у розмірі передбаченої умовами договорів. Загальна сума заявленої пені не компенсує повністю збитків, яких зазнає позивач. Вважає, що відповідачем не надано належних доказів щодо винятковості такої обставини, як важкий фінансовий стан, отже з цих підстав просить суд скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 в частині зменшення пені.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", на рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 у справі № 906/957/16 об'єднано в одне провадження для спільного розгляду у справі № 906/957/14 з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради.

09.12.2016 на адресу суду надійшло від відповідача ОСОБА_2 підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача. Крім того, в даному клопотанні відповідач просить суд задоволити усі вимоги в повному обсязі вказані в апеляційній скарзі підприємства.

Представник позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в судовому засіданні 14.12.2016 підтримав доводи апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 підприємство "Озерне" Новогуйвинської селищної ради участі свого уповноваженого представника в судове засідання 14.12.2016 не забезпечив, 09.12.2016 подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в судовому засіданні 14.12.2016, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 у справі № 906/957/16 слід залишити без змін, апеляційні скарги позивача та відповідача - без задоволення, виходячи з наступного.

28 листопада 2013 року між ОСОБА_3 акціонерним товариством Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" (продавець) та ОСОБА_4 підприємством "Озерне" Новогуйвинської селищної ради (покупець) укладений договір купівлі-продажу природного газу №577/14-БО-10 (а.с. 19-24), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році імпортований природний газ, а покупець зобов'язується прийняти у власність та оплатити газ на умовах даного договору (пункт 1.1 договору).

Згідно із пунктом 2.1 вказаного договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 по 31 грудня 2014 року газ в обсязі до 828,75 (вісімсот двадцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят) куб. м.

Отже, сторони в договорі визначили акт приймання-передачі виконаних робіт суттєвим елементом встановлених між ними правовідносин, а тому договір як джерело матеріального права при вирішенні спору підлягав застосуванню у повному обсязі згідно зі статтями 6, 11 ЦК України. (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2014 у справі № № 3-7гс14)

Пунктами 3.1, 3.3, 3.4 договору купівлі-продажу природного газу №577/14-БО-10 від 28 листопада 2013 року визначено, що продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що ціна за 1000 куб.м. газу становить 3459,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%; - податок на додану вартість за ставкою -17%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 295,60 грн., крім того ПДВ 17% - 50,25 грн., всього з ПДВ 345,85 грн. До сплати за 1000 куб.м. природного газу 3823,78 грн., крім того ПДВ 17% - 650,04 грн., всього з ПДВ - 4473,82 грн. .

Пунктом 6.1 договору сторони домовились, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% оплати вартості обсягів газу в термін до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою №1 від 28.01.2014 до договору купівлі-продажу природного газу сторони внесли зміни до п.5.2 договору на купівлю-продаж природного газу, встановивши ціну природного газу в розмірі 3340,75грн. за 1000 куб.м. (а.с.25)

Також, між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та ОСОБА_4 підприємством "Озерне" Новогуйвинської селищної ради укладено ряд додаткових угод: 1) Додатковою угодою №2 від 23.04.2014 ціну газу збільшено до 5264,88грн. за 1000 куб.м.; 2) Додатковою угодою №3 від 14.05.2014 ціну газу збільшено до 6208,18грн. за 1000 куб.м.; 3) Додатковою угодою №4 від 12.06.2014 ціну газу збільшено до 6222,22грн. за 1000 куб.м.; 4) Додатковою угодою №5 від 10.09.2014 ціну газу збільшено до 6405,82грн. за 1000 куб.м.; 5) Додатковою угодою №6 від 06.11.2014 ціну газу збільшено до 6682,44грн. за 1000 куб.м.; 6) Додатковою угодою №7 від 11.12.2014 ціну газу збільшено до 7661,64грн. за 1000 куб.м. (а.с.25-31)

За твердженням позивача, що також не заперечується відповідачем, на виконання умов договору та додаткових угод до нього, протягом січня 2014 року - грудня 2014 року продавцем було поставлено, а покупцем прийнято природний газ на загальну суму 2671531,20 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.01.2014 (за січень 2014) на суму 477573,86 грн.; від 28.02.2014 (за лютий 2014) на суму 385616,33 грн.; від 31.03.2014 (за березень 2014) на суму 266595,35 грн.; від 30.04.2014 (за квітень 2014) на суму 174725,56 грн.; від 31.10.2014 (за жовтень 2014) на суму 113684,01 грн.; від 30.11.2014 (за листопад 2014) на суму 492749,76 грн.; від 31.12.2014 (за грудень 2014) на суму 760586,33 грн. (а.с. 32-38).

Однак, у порушення умов договору розрахунки за поставлений природний газ проводились відповідачем несвоєчасно. При цьому на дату звернення позивача із даним позовом до суду заборгованість за договором за поставлений у 2014 році природний газ відповідачем погашена повністю. Так, позивач стверджує, що оскільки відповідачем не виконані належним чином умови договору купівлі-продажу природного газу №577/14-БО-10 від 28 листопада 2013 року щодо своєчасної оплати отриманого природного газу, він зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 141301,87 грн., 11335,38 грн. три проценти річних, а також штрафні санкції у вигляді пені у сумі 84212,29грн. Викладене є підставою для звернення ПАТ «Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" до суду із позовом.

За своєю правовою природою, зазначений договір є договором поставки.

Згідно ч. 1 ст. 265 ГК України за договором постачання одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна правова позиція викладена також в ст. 712 ЦК України.

До договору поставки, згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно о договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов'язань міститься в ч. 1 ст. 193 ГК України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач виконав взяті на себе договірні зобов'язання. Проте, відповідачем вимоги, встановлені пунктом 6.1 Договору щодо своєчасної оплати поставленого природного газу належним чином виконані не були. Наведене відповідачем не спростовано та доказів своєчасного виконання взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого природного газу суду не надано. У зв'язку з чим, колегія судді цілком погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідач порушив (прострочив виконання) зобов'язання.

У силу ч. 2 ст. 20 ГК України, захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій та іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Аналогічні положення містяться у ст. 230 ГК України.

Згідно із ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 Договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

Аналогічні положення містяться у ст. 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року №543/9-ВР (із змінами).

Щодо нарахування пені, колегія суддів вважає, що зі змісту ст. 610 ЦК України, вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Перевіривши правильність нарахування пені за визначений позивачем період, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було вірно обраховано суму пені за прострочку зобов'язань, які виникли в січні (з 15.02.-27.03.2014), лютому (з 15.03.-31.07.2014), березні (з 15.04.-15.09.2014), квітні (з 15.05.-03.10.2014), листопаді (з 15.12.-30.12.2014), грудні (з 15.01.-02.03.2015) 2014 року.

Що стосується заяви відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Як встановлено судом першої інстанції, єдиним джерелом розрахунків у 2014 році за отриманий природний газ за договором №577/14-БО-10 про купівлю-продаж природного газу від 28.11.2013 було отримання коштів від бюджетних установ та організацій та іншими споживачами, а основною причиною несвоєчасних розрахунків за спожитий природний газ - наявність заборгованості споживачів (населення та бюджетні установи) перед відповідачем.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 233 ГК України суд має право у випадку, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, зменшити розмір цих санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокій розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами) вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Отже, колегія суддів встановлено, що відповідачем було у повному обсязі виконано зобов'язання по сплаті одержаного газу за договором, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується позивачем, тобто повністю усунено порушення шляхом повного погашення основної суми боргу.

Колегією суддів проаналізовано подані відповідачем документи про фінансовий стан, а саме звіт про фінансові показники підприємства за січень-червень 2016 року (а.с. 50-51).

Колегія суддів також враховує, що заборгованість виникла через недофінансування бюджетних установ та організацій з Державного бюджету України, внаслідок чого державою та заборгованість населення поклала на відповідача тягар, що в свою чергу стало причиною прострочення ним платежів по договору №577/14-БО-10 від 28.11.2013. Крім того, судова колегія враховує, що остаточними споживачами природного газу за даним договором є бюджетні організації.

Відповідно, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при розгляді клопотання відповідача про зменшення пені, господарський суд враховує майнові інтереси обох сторін, тобто як відповідача, так і позивача.

Щодо доводу ОСОБА_3 акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про те, що зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суди не дослідили негативні наслідки спричинені позивачеві, то відповідно до приписів статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін. Між тим, під час вирішення даного спору, позивачем не надано, а відтак матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих наявність у позивача збитків, які б були спричинені простроченням саме відповідача. Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру пені, так і визначення розміру, до якого вона підлягає зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, враховуючи установлені судами обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо зменшення пені на 10 % і що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 75791,06 грн. пені, а у стягненні 8421,23 грн. пені правомірно відмовлено.

Крім того, позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати в сумі 141301,87 грн. та три проценти річних 11335,38 грн. З цього приводу колегія суддів зазначають наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, вказана норма щодо встановлення обов'язку боржника по сплаті на користь кредитора трьох процентів річних від простроченої суми, кореспондується зі ст. 536 ЦК України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти.

Так, чинне законодавство у випадку порушення однією особою договірних зобов'язань, передбачає не тільки відповідальність такої особи у вигляді неустойки (штраф і/або пеня), а і грошову компенсацію іншій стороні, яка була позбавлена можливості користуватися певний час грошовими коштами, що їй належать, у зв'язку з несвоєчасним поверненням від боржника (після примусового стягнення тощо).

У ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року №6/433-42/183 та від 08 листопада 2010 року №4/719.

Як вже зазначалось, позивач просив стягнути з відповідача 141301,87 грн. інфляційних втрат.

Однак, дослідивши наданий позивачем розрахунок, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що методика нарахування інфляційних втрат, яку використовує позивач, є невірною, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться „ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27 липня 2007 року №265 „Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

З метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду обставин справи, судом першої інстанції перевірено правильність здійсненого позивачем нарахування інфляційних втрат, з урахуванням вимог, викладених в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року №62-97р „Рекомендації стосовно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", яким передбачено, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому слід вважати, що якщо заборгованість виникла за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, із матеріалів справи, вбачається, що відповідачем дійсно порушені умови договору щодо своєчасної оплати природного газу, поставленого на адресу відповідача згідно з актами приймання-передачі.

Однак, колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що підтверджується розрахунком позивача, що у кожному місяці окремо за період з січня- квітень 2014 року та листопад-грудень 2014 року певна сума заборгованості існувала лише кілька днів.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем, яка виникла внаслідок порушення відповідачем умов договору, існувала менше місяця, то на таку суму заборгованості інфляційні втрати не нараховуються, в такому випадку до прострочених платежів не може бути застосована індексація.

Провівши розрахунки за попередні місяці, а саме: січень 2014 477573,86х102,2% - 477573,86 = 10506,62 грн.; лютий 2014 193190,19х103,3% - 193190,19 = 6375,28 грн., 173190,19х104.84% - 173190,19 = 8378,94 грн., 156779,09х100,4% - 156779,09 = 627,12 грн.; березень 2014 266595,35х105,26% - 266595,35 = 14015,86 грн., 239274,44х100,8% - 239274,44 = 1914,20 грн., 70574,44х102,9% - 70574,44 = 2046,66 грн.; квітень 2014 174725,56х105,18% - 174725,56 = 9049,86 грн., 20579,00х102,40% - 20579,00 = 493,90 грн.; грудень 2014 642340,41х116,67% - 642340,41 = 107093,56 грн., колегією суддів встановлено загальний розмір інфляційних у сумі 160502,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів цілком погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що в розрахунку інфляційних по поставці газу в грудні позивачем не враховано індекс інфляції за березень 2015 року. Зокрема, за поставку газу в грудні 2014 року оплата мала бути здійснена до 14.01.15 включно. На кінець січня 2015 року борг становив 642340,41 грн. Оплата здійснена в березні. Таким чином застосовується індекс інфляції за лютий-березень 2015 року. Отже, розмір інфляційних буде 107093,56 грн. з такого розрахунку.

Оскільки суд, приймаючи рішення не може виходити за межі позовних вимог, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних за вищевказані періоди підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі - 141301,87 грн.

Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних, колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір трьох процентів річних за прострочення відповідачем виконання зобов'язання з оплати поставленого природного газу за вищевказані періоди (з урахуванням здійснених оплат) складає 11335,38 грн. за періоди з 15.02.-27.03.2014; 15.03.-31.07.2014; 15.04.-15.09.2014; 15.05.-03.10.2014; 15.12-30.12.2014; 15.01-02.03.2015.

Відповідач не заперечує щодо правомірності здійснення розрахунків позивачем трьох процентів річних.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи колегія суддів вважає, що доводи викладені позивачем та відповідачем в своїх апеляційних скаргах, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами.

На підставі викладеного апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з'ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, доводи скаржників, зазначені в апеляційних скаргах, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 у справі №906/957/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства «Озерне» та апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Олексюк Г.Є.