ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2016 р. Справа № 914/1847/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 Кредит АБ (Tetra Laval Credit AB) б/н від 13.10.2016 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2016 року

у справі № 914/1847/16

за позовом: ОСОБА_2 Кредит АБ (Tetra Laval Credit AB), м. Лунд, ОСОБА_3 (Lund. Sweden)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Львівський Холодокомбінат», м. Львів

про стягнення заборгованості та повернення майна за договором лізингу,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_4 довіреність б/н від 26.05.2015 року

від відповідача: ОСОБА_5 довіреність № 169 від 22.01.2016 року, ОСОБА_6 довіреність № 2766 від 31.08.2016 року

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 Кредит АБ (Tetra Laval Credit AB) звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до ПАТ «Львівський Холодокомбінат» про стягнення заборгованості та повернення майна за договором лізингу.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.09.2016 року у справі № 914/1847/16 (суддя Коссак С.М.) в позові ОСОБА_2 Кредит АБ (Tetra Laval Credit AB) відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 Кредит АБ (Tetra Laval Credit AB) подало апеляційну скаргу б/н від 13.10.2016 року, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2016 року скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права. А саме скаржник стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, у звязку з пропуском строку позовної давності, передбаченого законодавством України.

Відповідачем не було подано до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

16.09.2005 року між Компанією «ОСОБА_2 КРЕДИТ» (лізингодавець), ВАТ «Львівський холодокомбінат» (лізингоотримувач) (правонаступник ПАТ «Львівський холодокомбінат») та ОСОБА_7 Сервіс СА (постачальний) було укладено договір лізингу № 100413(надалі договір).

Згідно умов договору, предметом останнього є обладнання, зазначене в контракті купівлі-продажу від 16.09.2005 року, який є додатком № 1 до договору лізингу.

Контракт купівлі-продажу від 16.09.2005 року укладений між Компанією «ОСОБА_2 КРЕДИТ» (покупець) та ОСОБА_7 Сервіс СА (продавець). На контракті купівлі-продажу від 16.09.2005 року міститься підпис представника ПАТ «Львівський холодокомбінат».

Згідно контракту купівлі-продажу від 16.09.2005 року (додаток № 1 до договору лізингу) предметом договору лізингу є обладнання, а саме: фризер безперервної дії Hoyer Frigus KF 1000 F (4 шт.); фризер безперервної дії Hoyer Frigus KF 2000 F (1шт.); безперервний дозатор інгредієнтів Hoyer Addus FF 4000 XC (1 шт.); установка для виробництва формованого морозива на паличці Hoyer Rollo RM 23 С 1(1 шт.), однорядний пакувальник Hoyer Flowrap SL 80 TS (1шт.); насосна станція Hoyer Propump N-C (2 шт.), лоткова-тунельна екструзій на система з обладнання для виробництва напівсендвіч/ сандвіч, морозива на паличці Hoyer Straightline 800 C 1 (1 шт.); система переносу і занурення Hoyer Dino C1 (1шт.); обладнання для виробництва морозива на паличці (що включає в себе 834 пласких піддони із нержавіючої сталі; одно привідний горизонтальний відрізний пристрій з приводом проволочки та підтримкою екструдера, вертикальний екструдер (2 кольори 2 виходи); вертикальний екструдер (1колір); одинарний паличкозабивач, пневмопривідний, для паличок розміром 10 95 мм); змінні частини для паличконабивача для роботи з іншим видом палички; додаткові пристрої, що встановлюються на Hoyer Dino C1 для захоплення продуктів на паличці; щипці для захоплення, ламелли, щипці для викладки; множинний молоточок, верхнє положення; одинарний молоточок, верхнє положення; обладнанняи для виробництва морозива напівсендвіч/ сандвіч (що включає в себе 834 пласких піддони з нержавіючої сталі з 3 виїмками для укладки бісквітів, вертикальний екструдер (1 колір); вертикальний екструдер (2 кольори), донний розподілювач бісквітів; розподілювач верхніх бісквітів, два розміри бісквітів для розподілювача; обладнання для напівсендвіча Hoyer Dino C); насос для звязки (2 шт.), однорядний пакувальник Hoyer Flowrap SL 80 F (1 шт.), наповнювальна машина для морозива Hoyer Comet C2 (1 шт.); спіральний гартівний тунель 2000 л/год (1 шт.); конвеєрна система з касетами для загартування (1 шт.); конвеєрна система (1шт); фризер для морозива низької температури Hoyer Frigus СК 1400 (1 шт.); наповнювальна машина для морозива Hoyer Comet C2 (1 шт.); дозатор для морозива Hoyer (1шт.) (надалі Договір купівлі продажу).

В договорі лізингу сторони погодили: місце встановлення обладнання - місцезнаходження лізингоотримувача у м. Львові, Україна; строк поставки протягом 16 робочих тижнів з моменту підписання цього договору; умови поставки DDU, Львів, Україна у відповідності до правил Інкотермс 2000 року.

Ціна договору лізингу складає 2 637 300,00 євро. Строк лізингу 36 місяців. Початок строку лізингу визначається від першої дати прибуття першої частини обладнання на митний пункт України.

Судом встановлено, що датою прибуття першої частини обладнання на митний пункт України є 17.01.2006 року, що підтверджується митною декларацією.

У договорі лізингу сторони погодили порядок сплати лізингових платежів, а саме 12 послідовних квартальних лізингових платежів в розмірі 222, 664 євро, кожний повинен бути сплачений в кінці кожного кварталу. 1/12 від суми передоплати повинна бути відрахована від кожного лізингового платежу. Сума кожного лізингового платежу в такому випадку складає 156,732 євро. Перший лізинговий платіж повинен бути внесений протягом 3 місяців після дати, з якого починається строк лізингу. Всі вказані лізингові платежі, а також загальна сума контракту без ПДВ.

ОСОБА_8 ОСОБА_2 Кредит АБ та ВАТ «Львівський Холодокомбінат» був підписаний індикативний графік платежів згідно договору лізингу.

В подальшому, 18.08.2009 р. між ОСОБА_2 КРЕДИТ АВ та ВАТ «Львівський холодокомбінат» було укладено додаток № 2 до договору лізингу № 100413, в якому сторони погодили, що даний додаток підлягає виконанню та витісняє умови вищезгаданого договору лізингу.

Підставою укладення додатку №2 до договору лізингу було прохання лізингоодержувача змінити період платежів з квартальних на щомісячні, та продовжити дію договору на 14 місяців.

У додатку № 2 від 18.08.2009 року до договору лізингу зазначено ціну продажу станом на 1 серпня 2009 року в розмірі 1 164 639, 00 євро, період лізингу від 1 серпня 2009 року 50 місяців, остаточну вартість 58 232, 00 євро. Також, в даному додатку сторонами погоджено, що під час пільгових періодів лізингоотримувач не буде платити лізингові платежі і проценти будуть накопичуватися. Після пільгових періодів слідує 5 послідовних лізингових платежів разом з процентами. Лізингові платежі будуть здійснюватися щомісячно з процентами, зазначеними у графіку платежів, що додається (документ 1). Перший платіж припадає на 31 серпня 2009 року, після нього слідує 7 пільгових періодів, після цього 5 оплат починаються з 31 травня 2010 року. Всі зазначені платежі, а також інші суми зазначені без ПДВ.

Судом встановлено, що рішенням Міжнародного Арбітражного Суду Міжнародної ОСОБА_9 у справі № 17769/GZ/MHM від 31.01.2013 року стягнуто з ПАТ «Львівський холодокомбінат» на користь Компанії «ОСОБА_2 КРЕДІТ» заборгованість згідно договору лізингу. Крім цього, даним рішення було вирішено, що відповідач за свій власний рахунок і на свій власний ризик негайно повинен передати відповідачу обладнання, а позивач, у свою чергу, має право самостійно визначити місце і порядок такої передачі.

Пізніше Компанія «ОСОБА_2 КРЕДІТ АВ» звернулась до Залізничного районного суду м. Львова із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду про стягнення з ПАТ «Львівський Холодокомбінат» заборгованості та передання обладнання.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2013 року у справі №462/5328/13-ц відмовлено в задоволенні клопотанням Компанії «ОСОБА_2 КРЕДИТ» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Ця ухвала залишена без змін ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 13 січня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про виконання згаданого вище рішення Міжнародного Арбітражного Суду Міжнародної ОСОБА_9 у справі № 17769/GZ/МНМ від 31.01.2013 року суди встановили, що стягувачем - Компанією «ОСОБА_2 КРЕДІТ» в якості арбітражної угоди подано витяг з Генеральних Умов Лізингу, які підписані лише зі сторони заявника - Компанії «ОСОБА_2 КРЕДІТ» і не підписані зі сторони ПАТ «Львівський холодокомбінат». За наведених обставин, суди констатували про відсутність належним чином укладеної арбітражної угоди.

До матеріалів справи відповідачем долучено довідку ІФ ОД АТ «ОСОБА_10 Аваль» від 02.08.2011 року №35-7-9-02/03-1406 про здійснені платежі за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року, згідно якої за період з 14.10.2005 року по 24.06.2010 року сплачено загальну суму у розмірі 1 662 754,66 Євро.

Також відповідачем надано суду довідку ВАТ «ВіЕйБі Банк» б/н про те, що станом на 29 липня 2009 року з рахунку ВАТ "Львівський холодокомбінат" на користь позивача були здійсненні перекази на суму 444 776, 17 Євро, згідно договору №100413 від 16.09.2005 року.

Позивач стверджує, що відповідач не сплатив в повному обсязі лізингові платежі згідно договору лізингу, у звязку із чим, звернувся із позовом у даній справі.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних субєктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_6 України.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_6 України, а ч.4 цієї ж статті передбачено, що господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором застосовує норми права інших держав.

Відповідно до ст. 4 Закону України Про міжнародне приватне право право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини сторін виникли на підставі договору лізингу, де лізингодавець Компанії «ОСОБА_2 КРЕДИТ АБ» м. Лунд, ОСОБА_3, (позивач), а лізингоотримувач ВАТ «Львівський холодокомбінат» (відповідач), субєкт господарювання, зареєстрований у встановленому законодавством порядку в Україні.

Сторонами договору не обрано право, що регулює відносини лізингу.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції стверджує, що до спірних відносин слід застосовувати право Щвеції. Зазначає, що відповідно до п.5 ч.1 ст.44 Закону України Про міжнародне приватне право у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право згідно з частиною другою і третьою статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є наймодавець за договорами найму (оренди).

Однак, судом встановлено, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на Цивільний кодекс України та Конвенцію ООН щодо договорів міжнародної купівлі-продажу товарів 1980 р., яка є частиною українського законодавства. Позивач посилається лише на законодавство ОСОБА_3 щодо строку позовної давності (ОСОБА_3 Про позовну давність (Шв. preskriptionslag (1981-130)).

У висновку шведської юридичної фірми «Ліндаль» від 11.05.2016 року , який був виданий на запит позивача зазначено, що: «договір фінансового лізингу не регулюється жодним конкретним законодавчим актом ОСОБА_3. В юридичній літературі зазначається, що в залежності від обставин індивідуального договору фінансового лізингу, договір може розглядатись або як договір купівлі-продажу, або як договір оренди товарів. Якщо договір укладений між резидентами ОСОБА_3 застосовується ОСОБА_3 (наприклад ОСОБА_3 Про придбання Товарів), а якщо договір укладено між резидентом та нерезидентом ОСОБА_3, зазвичай застосовується Конвенція ООН щодо договорів міжнародної купівлі-продажу товарів».

Так, відповідно до ч. 2,3 ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином.

Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Судом встановлено, що обладнання, яке було передано у лізинг, знаходиться на території України, про що свідчать додані до справи митні декларації та положення договору.

Однією з вимог позивача є витребування у ПАТ «Львівський холодокомбінат» та повернення Компанії «ОСОБА_2 КРЕДИТ» обладнання, передбаченого договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 39 Закону України Про міжнародне приватне право виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Право, яке застосовується до виникнення та припинення права власності та інших речових прав, що є предметом правочину, визначається відповідно до частини першої цієї статті, якщо інше не встановлено за згодою сторін. Вибір права сторонами правочину не зачіпає прав третіх осіб.

Згідно ч. 1 ст.42 цього ж Закону захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду.

Згідно п.3 ст.7 Конвенції УНІДРУА про міжнародний фінансовий лізинг, вчиненої 28 травня 1988 року в м. Оттаві, до якої Україна приєдналася 11 січня 2006 року, у контексті специфіки регулювання лізингових відносин та майнових прав сторін встановлюється правило, згідно якого термін застосовний закон означає закон держави, в якій знаходиться обладнання.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів прийшла до висновку, що до спірних відносин, які виникли в процесі виконання договору лізингу, слід застосовувати право держави Україна, а не ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про фінансовий лізинг фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що в порушення умов договору відповідачем не сплачено в повному обсязі лізингові платежі, передбачені у додатку № 2 від 18.08.2009 року до договору лізингу № 100413, а тому просить стягнути з останнього 900 755,00 євро заборгованості з оплати лізингових платежів та 484 765, 30 євро відсотків у звязку з простроченням сплати лізингових платежів за договором лізингу та витребувати і повернути майно, передбачене договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року.

У додатку 2 від 18.08.2009 року до договору лізингу № 100413 вказано ціну продажу станом на 1 серпня 2009 року в розмірі 1 164 639, 00 євро, період лізингу від 1 серпня 2009 року 50 місяців, остаточну вартість 58 232, 00 євро.

Щодо лізингових платежів, сторони у додатку №2 до договору погодили, що під час пільгових періодів лізингоотримувач не буде платити лізингові платежі і проценти будуть накопичуватися. Після пільгових періодів слідує 5 послідовних лізингових платежів разом з процентами. Лізингові платежі будуть здійснюватися щомісячно з процентами, зазначеними у графіку платежів, що додається (документ 1). Перший платіж припадає на 31 серпня 2009 року, після нього слідує 7 пільгових періодів, після цього 5 оплат починаються з 31 травня 2010 року. Всі зазначені платежі, а також інші суми зазначені без ПДВ.

До додатку №2 від 18.08.2009 року до договору додано графік платежів з зазначенням розміру оплати платежів, процентів, амортизаційних відрахувань та дати їх оплати, починаючи з 31 серпня 2009 року по 30 серпня 2010 року.

Відповідачем надано суду довідку ІФ ОД АТ «ОСОБА_10 Аваль» від 02.08.2011 року №35-7-9-02/03-1406 про здійсненні платежі за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року, згідно якої за період з 14.10.2005 року по 24.06.2010 року сплачено загальну суму у розмірі 1 662 754,66 Євро.

Також відповідачем надано суду довідку ВАТ «ВіЕйБі Банк» б/№ і дати про те, що станом на 29 липня 2009 року з рахунку ВАТ «Львівський холодокомбінат» на користь позивача були здійсненні перекази на суму 444 776, 17 Євро, згідно договору №100413 від 16.09.2005 року. Загальна сума сплати коштів склала 2 107 530,83 Євро.

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем 900 755,00 євро. лізингових платежів відповідно до додатку №2 від 18.08.2009 року до договору лізингу.

Згідно п. 7 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право вимагати повернення предмета лізингу в разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов'язань лізингоодержувачем за договором лізингу.

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 900 755,00 євро та повернення обладнання є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Однак, судом встановлено, що відповідачем було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності (вх. №35345/16 від 02.09.2016р.).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Судом встановлено, що згідно додатку № 2 від 18.08.2009 року до договору лізингу відповідач зобовязаний був сплатити лізингові платежі до 30 вересня 2010 року. Отже, перебіг строку позовної давності мав би розпочатися з наступного дня після дня коли зобовязання мало бути виконане 01.10.2010 року

Однак, в матеріалах справи міститься лист голови правління ВАТ «Львівський холодокомбінат» від 23.12.2010 року, адресований позивачеві, в якому відповідач визнає заборгованість згідно договору лізингу.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів у 4.4.1. передбачено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Проаналізувавши інформацію, яка міститься у листі голови правління ВАТ «Львівський холодокомбінат» від 23.12.2010 року, суд прийшов до висновку, що зазначений лист свідчить про переривання строку позовної давності у даній справі у межах строку давності. А відтак перебіг строку позовної давності розпочався з 23.12.2010 року (з врахуванням положень ст. 264 ЦК України) і сплив по закінченню 3-х років 23.12.2013 року.

Позивач звернувся з позовом до суду у даній справі 12.07.2016 р. Таким чином, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості та повернення майна.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Позивачем не подано до суду відповідного клопотання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності. А відтак, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в позові в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 487 756,3 євро відсотків з простроченої заборгованості (за період з 30.09.2009 року по 01.07.2016 року), колегія суддів зазначає наступне.

Позивач, при зверненні до суду першої інстанції, здійснив розрахунок позовних вимог щодо відсотків з врахуванням базової ставки Центрального банку ОСОБА_3, при цьому посилався на ст. 78 Конвенції ООН щодо договорів міжнародної купівлі-продажу товарів, де зазначено, що якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми, без шкоди для будь-якої вимоги про відшкодування збитків, які можуть бути стягнуті на підставі статті 74.

Так, згідно ст. 74 Конвенції ООН щодо договорів міжнародної купівлі-продажу товарів визначено, що збитки за порушення договору однією із сторін становлять суму, що дорівнює тій шкоді, включаючи упущену вигоду, якої зазнала інша сторона внаслідок порушення договору. Такі збитки не можуть перевищувати шкоди, яку сторона, що порушила договір, передбачала чи повинна була передбачати в момент укладення договору як можливий наслідок його порушення, враховуючи обставини, про які вона в той час знала чи повинна була знати.

Згідно ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право, зокрема, вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Враховуючи те, що сторони у договорі лізингу не передбачили відповідальності за порушенням строків оплати лізингових платежів у вигляді сплати відсотків, відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості по відсотках є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2016 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 28.09.2016 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити в Господарський суд Львівської області.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

Судді Дубник О.П.

ОСОБА_1