ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2016 р. Справа № 911/3354/16

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 46 506,15 грн

За участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (дов. №05/КАМ/Ю від 31.12.2015);

від відповідача не зявились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі позивач) звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення 46 506,15 грн заборгованості, з яких: 46 286,10 грн основного боргу та 220,05 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань з оплати отриманого згідно договору поставки курячого посліду №194/2015/КАМ/Ю від 23.03.2015 товару.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.10.2016 порушено провадження у справі № 911/3354/16, розгляд справи призначено на 17.11.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.11.2016 розгляд справи відкладено на 08.12.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.12.2016 продовжено строк вирішення спору у справі №911/3354/16 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 22.12.2016.

15.12.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшла заява про уточнення та збільшення позовних вимог від 15.12.2016 (вх. №26025/16), згідно якої позивач в порядку ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача 46 432,00 грн основного боргу, 2 885,52 грн інфляційних втрат та 525,21 грн 3% річних.

Судом встановлено, що зазначена заява про збільшення позовних вимог відповідає вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а тому суд дійшов висновку про прийняття її до розгляду.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на позовну заяву не надав.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

В судовому засіданні 22.12.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання 22.12.2016 не зявився, витребувані судом документи не надав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду даної справи був повідомлений належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011р. передбачено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

23.03.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір поставки курячого посліду №194/2015/КАМ/Ю, згідно якого постачальник зобовязався поставити і передати у власність покупця товар, а покупець зобовязався прийняти цей товар і своєчасно здійснити його оплату.

Відповідно до п. 1.3 договору під партією товару розуміється та кількість й асортимент товару, що поставляється покупцю згідно його заявки.

Згідно п. 2.1 договору кількість та одиниця виміру товару вказується у специфікації, що є невідємною частиною договору та передбачається у накладних документах на кожну окрему партію товару.

Пунктом 4.3 договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється на умовах 100% передоплати шляхом перерахування покупцем коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 3 банківських днів з моменту виставлення постачальником рахунку-фактури.

Відповідно до п. 9.1 договору договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач поставив відповідачу, а відповідач прийняв товар на загальну суму 117 448,50 грн, що підтверджується видатковими накладними №КА-00041501 від 22.07.2015, №КА-00052553 від 17.09.2015, №КА-00068970 від 02.12.2015, №КА-00068972 від 03.12.2015, №КА-00068974 від 04.12.2015, №КА-00068975 від 05.12.2015, підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору.

Відповідач, всупереч вимогам договору, лише частково розрахувався за поставлений товар, сплативши при цьому 71 016,00 грн, в зв'язку з чим у відповідача, станом на дату розгляду справи, виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 46 432,50 грн (117 448,50 грн (вартість поставленого товару) 71 016,00 грн (часткова оплата)).

15.07.2016 позивач на адресу відповідача направив вимогу №151 від 14.07.2016, згідно якої просив сплатити заборгованість у розмірі 46 286,10 грн протягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення у цінний лист від 15.07.2016 та квитанцією Укрпошта №4490 від 15.07.2016.

Зазначена вимога отримана відповідачем особисто 23.07.2016, що підтверджується роздруківкою відстеження пересилання поштових відправлень з сайту Укрпошта. Однак, залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Предметом позову, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, є вимоги позивача про стягнення 46 432,00 грн основного боргу, 2 885,52 грн інфляційних втрат та 525,21 грн 3% річних.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини поставки.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення не погашено, розмір встановленого боргу відповідає фактичним обставинам справи та не спростовано відповідачем, вимога позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про стягнення 46 432,00 грн основного боргу за поставлений згідно договору поставки курячого посліду №194/2015/КАМ/Ю від 23.03.2015, товар є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, у звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязання з оплати товару згідно договору поставки курячого посліду №194/2015/КАМ/Ю від 23.03.2015, позивачем, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, за період з 31.07.2016 по 15.12.2016 нараховано 2 885,52 грн інфляційних втрат та 525,21 грн 3 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи положення вищезазначених норм, а також періоди нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказані позивачем в поданому ним розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, арифметично вірний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за період з 31.07.2016 по 15.12.2016 складає 2 885,52 грн інфляційних втрат та 526,65 грн 3 % річних. Відтак, вимоги позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про стягнення 2 885,52 грн інфляційних втрат та 525,21 грн 3% річних підлягають задоволенню повністю, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про стягнення 46 432,00 грн основного боргу, 2 885,52 грн інфляційних втрат та 525,21 грн 3% річних є обґрунтованими, підтверджуються наявними матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (07330, Київська обл., Вишгородський район, смт Димер, вул. Фрунзе, буд. 9; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (07350, Київська обл., Вишгородський район, село Гаврилівка; ідентифікаційний код 30160757) 46 432 (сорок шість тисяч чотириста тридцять дві гривні) 00 коп. основного боргу, 2 885 (дві тисячі вісімсот вісімдесят пять гривень) 52 коп. інфляційних втрат, 525 (пятсот двадцять пять гривень) 21 коп. 3 % річних та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень) 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 23.12.2016

Суддя В.М. Антонова