ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2016 р. Справа № 917/1648/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електростиль", 02091, м. Київ,, Харківське шосе, 144-В

до Приватного підприємства "Світло-Енерго", 36034, АДРЕСА_1

про стягнення 157 027,11 грн. заборгованості

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: ОСОБА_1 (директор), серія паспорта КН 323840, виданий Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 06.02.1997 року, наказ про призначення №1 від 23.08.2007 року

В судовому засіданні 15.12.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення.

Суть справи: розглядається позовна заява про стягнення 157 027,11 грн. заборгованості за поставлений товар:

- за рахунком СФ-0000065 від 13.02.2013р. 6550,34 грн.;

- за рахунком СФ-0000038 від 30.01.2013 р. 343,2 грн.;

- за рахунком СФ-0000069 від 15.02.2013р. 621 грн.;

- за рахунком СФ-0155 від 20.05.2013р. 48688,28 грн.;

- за рахунком СФ-0235 від 16.07.2013р. 28700,04 грн.;

- за рахунком СФ-0251 від 29.07.2013р. 18274,0 грн.;

- за рахунком СФ-0000064 від 13.02.2013р. 34650,05 грн.;

- за рахунком СФ-334 від 19.11.2015р. 19200 грн.

28.10.2016 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 66-68). Відповідач у своєму відзиві зазначає, що виконав свої зобов'язання в повному обсязі. Згідно доданих до відзиву виписок по рахунку відповідачем було перераховано на поточний рахунок позивача 551 691,87 грн. Натомість позивачем здійснено поставку товарів не в повному обсязі, а лише на загальну суму 481 856,75 грн., що підтверджується видатковими накладними. Також відповідачем було повернуто, а позивачем прийнято товар на суму 64656,00 грн., що підтверджується накладною на повернення. Тому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. До відзиву відповідач додав копії рахунків-фактур, копії банківських виписок, копії видаткових накладних, копію статуту, письмові пояснення, копію довіреності (арк. с. 69-138)

31.10.2016 року від відповідача до суду надійшли копії банківських виписок (арк. с. 139-158).

Від відповідача 18.11.2016 року до суду надійшли для залучення до матеріалів справи наступні документи: копія позовної заяви від 25.02.2016 року, копія апеляційної скарги від 30.03.2016 року, копія відзиву на апеляційну скаргу, копія постанови КАГС від 17.07.2016 року, копія касаційної скарги, копія відзиву на касаційну скаргу (арк. с. 171-188).

14.12.2016 року від позивача до суду по електронній пошті надійшла заява (арк. с. 203-205), в якій позивач повідомив суду про неможливість прибуття в судове засідання свого представника у зв'язку з відсутністю коштів. Також позивач вказує на те, що на виконання вимог ухвали суду від 24.11.2016 року він надає суду належним чином завірені копії витребуваних документів.

В даній заяві позивачем вказано 10 додатків, проте фактично вони відсутні, про що працівниками канцелярії суду складено відповідний акт від 14.12.2016 року (арк. с. 206).

Позивач повноважного представника в судове засідання не направив.

16.12.2016 року (після проведення судового засідання 15.12.2016 року) від позивача до суду надійшов оригінал заяви, яка надійшла по електронній пошті 14.12.2016 року разом з додатками (арк. с. 207-258).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд тричі повідомляв належним чином позивача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчився, то справа розглядається без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду м. Києва від 30.03.2016 року по справі №910/3586/16 позовні вимоги Приватного підприємства "Світло-Енерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Електростиль" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 131 241 грн. 10 коп. задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 року рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2016 року у справі № 910/3586/16 залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2016 року рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 зі справи № 910/3586/16 залишено без змін.

Даним рішенням та постановами встановлено наступне.

У період з 22.11.2012 року по 27.12.2013 року відповідачем було поставлено приватному підприємству «Світло - Енерго» товар на загальну суму в розмірі 485 106 грн. 77 коп., що підтверджується видатковими накладними, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

На підставі виставлених Товариством з обмеженою відповідальністю «Електростиль» рахунків - фактур Приватним підприємством «Світло - Енерго» було перераховано на користь відповідача грошові кошти у загальному розмірі 551 691 грн. 87 коп., що підтверджується виписками по рахунку позивача.

Крім того, позивачем було повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Електростиль» товар на суму в розмірі 64 656 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною на повернення від покупця №1 від 27.12.2013 року, яка оформлена належним чином та підписана уповноваженими представниками сторін і скріплена печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Товариством недопоставлений Підприємству товар на суму 131 241,10 грн.

Крім того, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Електростиль» перед Приватним підприємством «Світло - Енерго» на суму в розмірі 131 241 грн. 10 коп. також підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.07.2014 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Відповідно до наявних у матеріалах справи рахунків-фактур, видаткових накладних та виписок з банківського рахунку у відповідача перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 222 394 грн. 99 коп. за непоставлений та повернутий товар (переплата на 38 189, 46 грн. за рахунком-фактурою від 05.02.2013 № СФ-0000055 та видатковою накладною від 01.03.2013 № РН-00060; оплата 36 600 грн. за непоставлений товар за рахунком-фактурою від 13.03.2013 № СФ-00101; 64 656 грн. вартості повернутого товару, поставленого відповідно до рахунка-фактури від 20.05.2013 № СФ-0155 (фактично відповідно до рахунка-фактури від 16.07.2013 № СФ-0235); оплата 22 949,53 грн. за непоставлений товар за рахунком-фактурою від 30.05.2013 № СФ-0174; оплата 60 000 грн. за непоставлений товар за рахунком-фактурою від 13.08.2013 № СФ-0270).

Одночасно у позивача перед відповідачем наявна заборгованість за поставлений та неоплачений товар у розмірі 91 153,89 грн. (343,20 грн. недоплати за поставлений товар відповідно до рахунка-фактури від 30.01.2013 № СФ-0000038 та видаткової накладної від 01.03.2013 № РН-00060.1; 34 650, 05 грн. заборгованості за прийнятий товар відповідно до видаткової накладної від 01.03.2013 № РН-00061, виписаної на підставі рахунка-фактури від 13.02.2013 № СФ-0000064; 6 550, 34 грн. недоплати за поставлений товар відповідно до рахунка-фактури від 13.02.2013 № СФ-0000065 та видаткової накладної від 01.03.2013 № РН-00058; 621 грн. за прийнятий товар відповідно до видаткової накладної від 01.03.2013 № РН-00059 понад вартість, визначену в рахунку-фактурі від 15.02.2013 № СФ-0000069, та понад розмір фактичної оплати; 215, 06 грн. недоплати за поставлений товар відповідно до видаткових накладних від 23.05.2013 № РН-00111, від 31.05.2013 № РН-00124, від 05.07.2013 № РН-00151.1, від 02.08.2013 № РН-00175, від 23.12.2013 № РН-00298.1, виписаних на підставі рахунка-фактури від 20.05.2013 № СФ-0155; 30 500, 04 грн. за прийнятий товар відповідно до видаткової накладної від 02.10.2013 № РН-00223 понад вартість, визначену в рахунку-фактурі від 16.07.2013 № СФ-0235, та понад розмір фактичної оплати; 18 274, 20 грн. заборгованості за прийнятий товар відповідно до видаткової накладної від 02.08.2013 № РН-00177, виписаної на підставі рахунка-фактури від 20.07.2013 № СФ-0270).

Звертаючись з позовом до господарського суду у справі № 910/3586/16 позивач просив стягнути не всю суму заборгованості за непоставлений та повернутий товар (222 394, 99 грн.), а зменшив її розмір на суму своєї заборгованості перед відповідачем за поставлений та неоплачений товар (91 153, 89 грн.), тому заборгованість становить 131 241,10 грн. (222 394,99 грн. - 91 153, 89 грн.).

Отже, в рішенні суду від 30.03.2016 року та постановах від 14.07.2016 року, від 15.11.2016 року у справі № 910/3586/16 встановлено наявність між сторонами зобов'язань, що виникли з договору поставки укладеного у спрощений спосіб (до якого увійшли поставки позивачем відповідачу товару, для оплати якого і були виставлені рахунки-фактури СФ-0000065 від 13.02.2013р., СФ-0000038 від 30.01.2013 р., СФ-0000069 від 15.02.2013р., СФ-0155 від 20.05.2013р.;СФ-0235 від 16.07.2013р., СФ-0251 від 29.07.2013р., СФ-0000064 від 13.02.2013р., заборгованість по яким є предметом розгляду по даній справі). Судами було досліджено стан поставки товарів між сторонами та дисципліну їх оплати і встановлено, що порушення мали місце з обох сторін.

В рамках даної справи № 917/1648/16 позивач просить суд стягнути з відповідача 157 027,11 грн. заборгованості за поставлений товар:

- за рахунком СФ-0000065 від 13.02.2013р. в сумі 6550,34 грн.;

- за рахунком СФ-0000038 від 30.01.2013 р. в сумі 343,2 грн.;

- за рахунком СФ-0000069 від 15.02.2013р. в сумі 621 грн.;

- за рахунком СФ-0155 від 20.05.2013р. в сумі 48688,28 грн.;

- за рахунком СФ-0235 від 16.07.2013р. в сумі 28700,04 грн.;

- за рахунком СФ-0251 від 29.07.2013р. в сумі 18274,0 грн.;

- за рахунком СФ-0000064 від 13.02.2013р. в сумі 34650,05 грн.;

- за рахунком СФ-334 від 19.11.2015р. в сумі 19200 грн.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст.ст. 202, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, двох або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі, сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, якщо він підписаний сторонами.

Правочин до якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків ( ч. 2 ст. 205 ЦК України).

Відповідно до положень ст. ст. 174-175, 181, 193 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли зобов'язання на підставі договору поставки, укладеного у спрощеній формі.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Господарське процесуальне право розрізняє поняття позов у процесуальному і матеріальному сенсі. Позов у процесуальному сенсі - звернена до суду першої інстанції вимога про захист своїх прав та інтересів. Позов у матеріальному сенсі - право на задоволення своїх позовних вимог. Елементи позову - це його структурні складові, які сукупно визначають його зміст. Вирізняють два елементи позову: предмет позову та підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставою позову позивач у даній справи вказує рахунки - фактури СФ-0000065 від 13.02.2013р. 6550,34 грн.; СФ-0000038 від 30.01.2013 р. 343,2 грн.; СФ-0000069 від 15.02.2013р. 621 грн.; СФ-0155 від 20.05.2013р. 48688,28 грн.; СФ-0235 від 16.07.2013р. 28700,04 грн.; СФ-0251 від 29.07.2013р. 18274,0 грн.; СФ-0000064 від 13.02.2013р. 34650,05 грн.; СФ-334 від 19.11.2015р. 19200 грн.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань.

Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачають тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставляються (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги, а сам факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видаткової накладної постачальника або актом прийому - передачі виконаних робіт (послуг).

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Рахунки-фактури, на які посилається позивач, як на підставу позову, не відповідають наведеному вище.

Також суд враховує, що в рамках господарської справи №910/2586/16 встановлено відсутність заборгованості у Приватного підприємства «Світло - Енерго» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРОСТИЛЬ» за поставлений товар по виставленим рахункам фактури СФ-0000065 від 13.02.2013р., СФ-0000038 від 30.01.2013 р., СФ-0000069 від 15.02.2013р., СФ-0155 від 20.05.2013р.;СФ-0235 від 16.07.2013р., СФ-0251 від 29.07.2013р., СФ-0000064 від 13.02.2013р. (заборгованість по яким є предметом розгляду по даній справі). Отже, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за рахунками СФ-0000065 від 13.02.2013р. в сумі 6550,34 грн.;СФ-0000038 від 30.01.2013 р. в сумі 343,2 грн.; СФ-0000069 від 15.02.2013р. в сумі 621 грн.; СФ-0155 від 20.05.2013р. в сумі 48688,28 грн.; СФ-0235 від 16.07.2013р. в сумі 28700,04 грн.; СФ-0251 від 29.07.2013р. в сумі 18274,0 грн.; СФ-0000064 від 13.02.2013р. в сумі 34650,05 грн.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарських судів у справі №910/3586/16 та встановлені у них факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

В обґрунтування позовної вимоги в частині стягнення 19200,00 грн. з відповідача заборгованості згідно рахунку фактури №СФ-334 від 19.11.2015р. позивачем надано суду видаткову накладну №РН-139 від 19.11.2015 року на загальну суму 19200,00 грн. (арк. с.).

Видаткова накладна є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та повинна містити, як вже вказувалось вище, відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року №168/704 (далі по тексту - Положення), вбачається, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно приписів пунктами 2.4, 2.5 Положення первинні документи повинні містити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши надану позивачем видаткову накладну № РН-139 від 19.11.2015 р. судом встановлено, що вона не містить підпису з боку покупця (відповідача). Жодних інших доказів отримання відповідачем товару на вказану суму позивачем суду не подано.

Оскільки видаткова накладна № РН-139 від 19.11.2015 р. не відповідає вимогам закону щодо оформлення первинних документів, як наслідок, не може бути належним доказом у здійсненні господарської операції з передачі товару в сумі 19200,00 грн., а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в даній частині.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, доказами не підтверджені, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,35, 43,49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Повне рішення складено 20.12.2016 р.

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією