ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.12.2016 Справа № 920/532/16
Господарський суд Сумської області у складі колегії суддів: головуючого судді Левченка П.І., судді Коваленка О.В., судді Сопяненко О.Ю. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/532/16

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА СТРАХУВАННЯ», м. Київ,

до відповідача Комунального підприємства «Міськводоканал», м. Суми,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», м. Львів,

про стягнення 263938,00 грн.,

за участю представників сторін:

позивача не зявився,

відповідача ОСОБА_1Є, ОСОБА_2,

третьої особи не зявився.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 263938,00 грн., посилаючись на статті 993, 1166, 1191, 1192, 1209 Цивільного кодексу України, на статтю 24 Закону України «Про страхування» та на статті 1, 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись, зокрема на те, що у даному випадку відбувся перехід права вимоги від страхувальника (третьої особи) до страховика (позивача), при якому нового зобовязання не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого, що врегульовано статтею 993 Цивільного кодексу України. При цьому перебіг позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку, а саме з 08.03.2013 року, оскільки, відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідач заявляє, що у даному випадку позивачем заявлено позов поза строками загальної позовної давності (13.05.2016 року), встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України. Відповідач подав суду заяву про застосування позовної давності та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

06.07.2012 року між позивачем (страховиком) та третьою особою (страхувальником) було укладено договір добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 0046ип/12ЛВ (надалі договір страхування).

Предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, повязані з володінням, користуванням, розпорядженням застрахованим майном, вказаним у п. 5.1 договору (згідно додатку № 2 до договору).

Додатком № 2 до договору страхування визначено перелік майна, що приймається до страхування, до якого входить під № 33 приміщення третьої особи за адресою: м. Суми, вул. Горького, 22.

Згідно пункту 13 договору страхування, страховими ризиками визнаються втрата (загибель) або пошкодження застрахованого майна в результаті, зокрема, згідно підпункту 13.1.17, дії води аварії водопровідних каналізаційних, опалювальних, протипожежних (спринклерних) систем або інших гідравлічних систем, проникнення води або інших рідин із сусідніх помешкань (які не належать страхувальнику), раптових (не викликаних необхідністю їхнього вмикання) спрацьовувань протипожежних (спринклерних) систем.

08.03.2013 року з застрахованим майном приміщенням страхувальника (третьої особи) у м. Суми по вул. Горького, 22 відбулась страхова подія цокольне приміщення банку було залите брудною сумішшю води з екскрементами та глиною на глибину 25-35 см у коридорі та до 73 см у депозитарії.

Вартість матеріальної шкоди, завданої власнику майна (страхувальнику), відповідно до «Звіту про оцінку вартості матеріального (майнового) збитку, завданого власнику майна, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Горького, 22» від 23.09.2013 року, складає 268938,00 грн.

На підставі страхового акту, заяви уповноваженої особи страхувальника (третьої особи) страховик (позивач) на виконання своїх зобовязань за договором страхування сплатив страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 268938,00 грн.

Водопровідна мережа,на якій відбулася аварія (порив) знаходить на балансі та обслуговуванні відповідача, що підтверджується його листом від 17.04.2013 року № 19/1961.

Позивач обґрунтовано вважає, що майнова шкода, завдана третій особі, виникла внаслідок бездіяльності відповідача щодо своєчасної заміни зношеної труби на ділянці водопровідної мережі, побудованої з труб ЧВПд200 у 1971 році, термін експлуатації якої становить 40 років.

Порив труби стався внаслідок порушення середніх нормативних строків використання основних фондів організацій та підприємств держаної форми власності, затверджених наказом ЦРУ СРСР, Міськбуду СРСР від 28.02.1972 року № 9.17, та нехтуванням своїх обовязків передбачених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 05.07.1995 року № 30 «Про затвердження правил технічної експлуатації систем водопостачання та каналізації населених пунктів України» (із змінами та доповненнями).

Згідно пункту 2.9 вищезгаданих Правил, на відповідача, як виробника, покладено обовязок проведення планово-попереджувального ремонту устаткування водопровідно-каналізаційного господарства, зокрема, він має проводити огляди споруд і устаткування періодично, за затвердженим керівництвом календарним планом, а на основі даних цих оглядів і профілактичного обслуговування мають складатися дефектні відомості, розроблятися проектно-кошторисна документація і проводитися поточний та капітальний ремонти.

Згідно частини третьої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі балансоутримувач) власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального та поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Статтею 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обовязок балансоутримувача по забезпеченню умов для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил.

Отже, саме відповідач є особою, відповідальною за завдані третій особі (страхувальнику) збитки, а відтак позовні вимоги позивача (страховика) до відповідача по своїй суті є обґрунтованими та правомірними, виходячи з положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування».

Згідно статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги , яке страхувальник або інша особа, що отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

При цьому заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч.1 ст. 262 Цивільного кодексу України).

У звязку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика (позивача) перейшло право вимоги (право кредитора, яким у деліктному зобовязанні є потерпілий третя особа, страхувальник) до заподіювача шкоди (відповідача) із залишком строку позовної давності, який обчислюється з моменту виникнення страхового випадку, тобто у даному випадку з 08.03.2013 року, коли відбулася страхова подія (залиття водою приміщення третьої особи страхувальника).

Такої позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно пункту 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна сторін у вже наявному зобовязанні (заміна активного субєкта) зі збереженням самого зобовязання. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 Цивільного кодексу України), а для суброгації, відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку.

Верховний Суд України при розгляді 05.09.2012 року справи № 3-32гс12 зробив правовий висновок, згідно з яким перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за завдані збитки (суброгація стаття 993 Цивільного кодексу України) допускається лише в майновому страхуванні.

З огляду на вищевикладене, господарський суду дійшов висновку, що у даному випадку відбулася заміна осіб у вже наявному зобовязанні зі збереженням самого зобовязання (перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за завдані збитки), згідно статті 993 Цивільного кодексу України.

Оскільки заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 Цивільного кодексу України), то у даному випадку, згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку, тобто 08.03.2013 року.

Позивач звернувся із позовною заяво, що розглядається у даній справі 13.05.2016 року, тобто після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки , встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідач подав суду заяву про застосування позовної давності до винесення рішення.

Згідно частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, а тому господарський суд має відмовити позивачеві в задоволенні позову у даній справі у звязку зі спливом загальної позовної давності, встановленої статтею 257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у звязку з відмовою у позові.

Враховуючи все вищевикладене, керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 26.12.2016.

Головуючий суддя П.І. Левченко

Суддя О.В. Коваленко

Суддя О.Ю. Сопненко