РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2016Справа №910/17474/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Опен Вей Груп"

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін в судове засідання не з'явились.

СУТЬ СПОРУ:

У вересні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Опен Вей Груп" (відповідач) про стягнення 23 000,00 грн. основного боргу, 1 186,56 грн. інфляційних втрат, 4 786,52 грн. пені.

17.10.2016 року позивач звернувся до суду із заявою, у якій просив стягнути з відповідача 22 000,00 грн. основного боргу, 1 134,97 грн. інфляційних втрат та 4 514,66 грн. пені. Вказана заява розцінюється судом як заява про зменшення розміру позовних вимог та приймається до розгляду на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов Договору № 22082 перевезення вантажів (транспортно-експедиційного обслуговування) від 22.08.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/17474/16. Розгляд справи призначено на 19.10.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 16.11.2016 року.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд,-

ВСТАНОВИВ:

22.08.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Опен Вей Груп» (експедитор) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (перевізник) укладено Договір № 22082 перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) (надалі - Договір).

Договір регулює відносини сторін, що виникають в процесі транспортно-експедиторських послуг, які полягають у плануванні, організації, здійсненні та забезпеченні перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів клієнтів експедитора автомобільним транспортом по території України, та/або на території іноземних держав. Договір також регулює умови та порядок розрахунків між сторонами за належно надані, відповідно до умов договору, послуги (п. 1.1. Договору).

Згідно з п. 2.2. Договору на кожне перевезення оформляється транспортне замовлення (заявка), що складається в письмовій формі, підписується уповноваженою особою експедитора і передається перевізнику в т.ч. за допомогою факсимільного зв'язку або по електронній пошті. Замовлення (заявки) передані по факсу чи електронній пошті мають силу оригіналу, без обов'язкового передання їх оригіналів у майбутньому.

Пунктом 5.2. Договору сторони погодили, що розрахунки між сторонами за договором відбуваються у безготівковому порядку, шляхом оплати експедитором, за рахунок коштів свого клієнта, виставлених перевізником рахунків протягом 15 банківських днів з моменту отримання оригіналів наступних, оформлених належним чином, документів: рахунок на виконані послуги; CMR з підписом і печаткою вантажоодержувача та датою розвантаження (зазначенням браку/недостачі якщо вони мали місце); акт виконаних робіт; податкова накладна, (якщо перевізник платник ПДВ).

У якості доказів звернення відповідача відповідно до умов Договору, позивач надав наступні документи.

Заявка на перевезення № 529 від 27.08.2015 року, з наступними реквізитами: вантажовідправник Запорізький кабельний завод; вантажоодержувач ТОВ «Хорос»; адреса пункту завантаження м. Запоріжжя, вул. Гладкова, 2; адреса пункту розвантаження с.м.т. Черняхів, вул. Індустріальна, 24; вантаж - 6 барабанів з тросом;

На підтвердження надання послуг за вказаною заявкою позивач надав товарно-транспортну накладну № 009384 від 30.08.2015 року, за якою замовником є ТОВ «Хорос», вантажовідправником ПАТ «Запорізький кабельний завод», вантажоодержувачем ТОВ «Хорос», пункт навантаження м. Запоріжжя, пункту розвантаження Житомирська область, с.м.т. Черняхів, вул. Індустріальна, 24, поставка здійснена на підставі Договору № PDK 000522 від 04.05.2015 року, вантаж - кабель (АС 400/51 ДЕСТ 839-80), барабан металевий 18 ГАБ в кількості 6 шт.

Заявка на перевезення № 530 від 27.08.2015 року, з наступними реквізитами: вантажовідправник с.м.т. Черняхів, вул. Індустріальна, 24; вантажоодержувач м. Запоріжжя, вул. Гладкова, 2; адреса пункту завантаження Житомирська область, с.м.т. Черняхів, вул. Індустріальна, 24; адреса пункту розвантаження м. Запоріжжя, вул. Гладкова, 2; вантаж - пусті барабани.

На підтвердження надання послуг за вказаною заявкою позивач надав товарно-транспортну накладну № 55 від 31.08.2015 року, за якою замовником є ТОВ «Хорос», вантажовідправником ТОВ «Хорос», вантажоодержувачем ПАТ «Запорізький кабельний завод», пункт навантаження Житомирська область, с.м.т. Черняхів, пункту розвантаження м. Запоріжжя, вантаж - барабан металевий 18 А в кількості 17 шт., барабан дерев'яний 1 шт.

Заявка на перевезення № 534 від 30.08.2015 року, з наступними реквізитами: вантажовідправник Запорізький кабельний завод; вантажоодержувач ТОВ «Хорос»; адреса пункту завантаження м. Запоріжжя, вул. Гладкова, 2; адреса пункту розвантаження с.м.т. Черняхів, вул. Індустріальна, 24; вантаж - 6 барабанів з тросом.

На підтвердження надання послуг за вказаною заявкою позивач надав товарно-транспортні накладні № 009394, № 9395 (обидві від 31.08.2015 року), за якими замовником є ТОВ «Хорос», вантажовідправником ПАТ «Запорізький кабельний завод», вантажоодержувачем ТОВ «Хорос», пункт навантаження м. Запоріжжя, пункт розвантаження Житомирська область, с.м.т. Черняхів, вул. Індустріальна, 24в, вантаж - кабель АС 400/51, ДЕСТ 839-80, барабан металевий 18 ГАБ в кількості 6 шт., поставка здійснена на підставі Договорів № PDK 000522 від 04.05.2015 року та № PDK 000562 від 22.07.2015 року.

Крім того, позивачем надано платіжні доручення, за якими відповідачем оплачено рахунок № СФ-0000472 від 31.08.2015 року на загальну суму 5 000,00 грн., а також рахунки на оплату.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання умов Договору № 22082 перевезення вантажів (транспортно-експедиційного обслуговування) від 22.08.2014 року щодо оплати наданих послуг, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 22 000,00 грн. основного боргу, 1 134,97 грн. інфляційних втрат та 4 514,66 грн. пені.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 2 ст. 307 Господарського кодексу України встановлено, що договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Як встановлено судом, на підтвердження наданих послуг позивач надав заявку на перевезення № 529 від 27.08.2015 року, товарно-транспортну накладну № 009384 від 30.08.2015 року, заявку на перевезення № 530 від 27.08.2015 року, товарно-транспортну накладну № 55 від 31.08.2015 року, заявку на перевезення № 534 від 30.08.2015 року, товарно-транспортні накладні № 009394, № 9395 (обидві від 31.08.2015 року).

Частинами 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Пунктом 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наприклад, чинним законодавством, що регулює відносини за договором перевезення вантажу, встановлено перелік документів-доказів, які є підставою для покладення на перевізника відповідальності за втрату, псування, пошкодження або недостачу вантажу. Отже, ніякі інші документи не можуть підтверджувати обставини, що є підставою для покладення на перевізника відповідальності за незбереження вантажу. Так само за змістом статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, належних та допустимих доказів, які б підтверджували обсяги надання послуг саме за Договором № 22082 перевезення вантажів (транспортно-експедиційного обслуговування) від 22.08.2014 року позивачем не надано, підстави для звільнення від доказування на підставі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не навів.

Так, за товарно-транспортною накладною № 009384 від 30.08.2015 року поставка здійснена на підставі Договору № PDK 000522 від 04.05.2015 року, за товарно-транспортними накладними від 31.08.2015 року № 009394, № 9395 на підставі Договорів № PDK 000522 від 04.05.2015 року та № PDK 000562 від 22.07.2015 року.

Суд також відзначає, що вказані накладні, як і товарно-транспортна накладна № 55 від 31.08.2015 року, не містять посилань на відповідача, як сторону Договору № 22082 перевезення вантажів (транспортно-експедиційного обслуговування) від 22.08.2014 року, так і на вказаний договір.

Абзацом 27 пункту 2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 передбачено, що документом, який підтверджує надання послуг поштового зв'язку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Відповідно до п. 19 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою.

Внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення (п. 59 Правил).

Згідно п. 61 Правил у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Таким чином, належними доказом надіслання відповідачу документів передбачених п. 5.2. Договору розрахунковий документ, виданий поштовим відділенням та опис вкладення до поштового відправлення, який містить найменування документів, які надсилаються.

Проте, у якості доказу направлення відповідних документів позивач надав журнал реєстрації вихідних документів ФОП ОСОБА_1, який з урахуванням викладеного вище, не є належним доказом направлення відповідних документів.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання послуг саме відповідачу і саме за Договором № 22082 перевезення вантажів (транспортно-експедиційного обслуговування) від 22.08.2014 року, позовна вимога про стягнення 22 000,00 грн. основного боргу судом залишається без задоволення.

Позовній вимоги про стягнення 1 134,97 грн. інфляційних втрат та 4 514,66 грн. пені є похідними від вимоги про стягнення основного боргу, а тому судом відхиляються.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 21.12.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало