ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2016 р. Справа № 922/2948/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Білецька А.М., суддя Медуниця О.Є.,

при секретарі Бєлкіній О.М.,

за участю представників сторін:

прокурора - Захарова Н.О. - посв. № 032956 від 10.04.2015 р.,

позивача - Мхітарян К.Б. - дов. № 114 від 03.10.2016р.,

1-го відповідача - Недавня Т.А. - дов. б/н від 29.11.2016 р.,

2-го відповідача - Афанасьєва М.О. - дов. № 0-75 від 29.11.2016 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх. №2991 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2016 р. у справі № 922/2948/16,

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків,

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Бумпак Україна", м. Харків,

2) Державного професійно-технічного навчального закладу "Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова", м. Харків,

про визнання недійсним договору та повернення майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Харківської місцевої прокуратури №4 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Харківській області до відповідача-1: ТОВ "Бумпак Україна" та відповідача-2: ДПТНЗ "Центр ПТО №3 м. Харкова", в якому просить суд визнати недійсним договір оренди індивідуального визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності від 01.01.2016р. та зобов'язати ТОВ "Бумпак Україна" звільнити та повернути приміщення площею 158 км. м, розміщене за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, буд.37, на другому поверсі майстерні ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова" (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова".

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.10.2016р. (суддя Бринцев О.В.) у позові відмовлено повністю.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2016р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення норм чинного законодавства. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, ст. 63 Закону України "Про освіту". Апелянт зазначає, що невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу не є підставою для визнання правомірним договору, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Позивач, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, у відзиві на апеляційну скаргу просить задовольнити апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області та скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2016р. у справі № 922/2948/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора. Позивач зазначив, що орендоване майно всупереч його цільовому призначенню використовується не для здійснення освітньої діяльності, що не допускається і є порушенням норм чинного законодавства.

1-й відповідач, ТОВ "Бумпак Україна", у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Також, 1-й відповідач зазначив, що судом першої інстанції було доведено, що вказаний договір відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить інтересам держави та суспільства.

2-й відповідач, Державний професійно-технічний навчальний заклад "Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова", у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його цілком обґрунтованим та законним, що судом були об'єктивно і повно досліджені всі матеріали справи, без порушення норм матеріального чи процесуального права, наполягає на правомірності рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 05.12.2016р. було оголошено перерву до 19.12.2016 року до 12:45 год.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.01.2016р. між ДПТНЗ "Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова" (орендодавець) та ТОВ "Бумпак Україна" (орендар) укладено договір оренди індивідуального визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №010116.

За умовами п.1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне визначене майно, площею 158 кв.м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, буд.37, на другому поверсі майстерні ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова" (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова", вартість якого визначена згідно з актом оцінки і становить за (експертною оцінкою, залишковою вартістю) експертною оцінкою - 4,25 грн. за кв.м. без ПДВ.

Майно передано в оренду з метою виготовлення упаковки (п.1.1. договору від 01.01.2016р. №010116).

Згідно з п.10.1 цього ж договору, договір укладено строком до 31.12.2016р.

Актом приймання-передачі ДПТНЗ "Центр ПТО №3 м. Харкова" вказане майно фактично передано ТОВ "Бумпак Україна" на виконання названого договору оренди .

Звертаючись до господарського суду з позовом, прокурор посилається на те, що передача в оренду приміщень ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова", який є об'єктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, суперечить вимогам чинного законодавства, в зв'язку з чим просить суд визнати даний договір оренди від 01.01.2016р. недійсним, зобов'язати ТОВ "Бумпак Україна" звільнити та повернути спірні нежитлові приміщення ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що дані позовні вимоги є незаконними, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів повністю погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цив ільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В якості правових підстав позовних вимог прокурор посилається на ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", згідно якої об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, прокурором та позивачем не доведено факт передачі в оренду "об'єкту освіти". Закон України "Про освіту" не містить визначення поняття "об'єкт освіти". Тому твердження прокурора про те, що предмет договору, а саме "індивідуальне визначене майно, площею 158 кв.м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, буд.37" (п.1.1. договору) є "об'єктом освіти" в розумінні ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ґрунтуються не на нормах Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Не є "об'єктом освіти" частина майна закладу, визначена в договорі. Проте, як зазначає суд першої інстанції, слід розрізняти власне "об'єкт освіти" - майно, котре спеціально призначене для використання в навчальному процесу, та інше майно. В цьому випадку визнання вимог прокурора обґрунтованими можливе лише за умови доведення ним, що вказане у предметі спірного договору оренди майно дійсно задіяне (або може бути задіяне) в навчальному процесі, тобто є "об'єктом освіти".

Прокурором не надано жодних доказів того, що спірне майно "технологічно пов'язане з навчальним та науковим процесом", тобто використовується, або може використовуватись в навчальному процесі.

Також, прокурором не доведено, що "об'єкт освіти" (заклад в цілому або частина його майна визначена договором) перепрофільований або використовується не за призначенням. З наявних у справі матеріалів вбачається, що майно передане в оренду ніколи не використовувалося в навчальному процесі. Прокурором і позивачем не надано ні учбових програм, ні навчальних планів, ні методик викладання, ні жодних інших доказів, які б підтверджували факт (або необхідність, або можливість) використання спірного майна в навчальному процесі.

Тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що твердження про його використання не за призначенням є необґрунтованими і не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, прокурором та позивачем не доведено факт того, що "об'єкт освіти" (Державний професійно - технічний навчальний заклад "Центр професійно - технічної освіти № 3 м. Харкова" в цілому або окрема спірна частина його майна) фінансується за рахунок державного бюджету, тобто не доведено порушення спірним договором інтересів держави.

У п. 7.1 Статуту ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова" вказано, що заклад (і в тому числі в частині утримання спірного майна) фінансується не за рахунок державного, а за рахунок місцевого бюджету. Саме відсутність доказів фінансування 2-го відповідача за рахунок державного бюджету унеможливлює визнання інтересів держави порушеними, а відтак і задоволення позовних вимог з цих підстав.

Судова колегія враховує також те, що крім норми ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", яка містить згадану вище заборону на передачу майна в оренду, чинне законодавство України містить також й інші норми, які навпаки дозволяють і прямо передбачають можливість передачі в оренду приміщень, споруд та обладнання навчальних закладів, що тимчасово не використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності.

Так, відповідно до ч. ч.1, 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

П. 2 ч. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" прямо передбачено можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

В п. 7.4 Статуту Державного професійно-технічного навчального закладу "Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова" передбачено, що додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду або користування приміщень, споруд, обладнання.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, матеріалами справи підтверджено, що на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались та не відповідали санітарно-технічним вимогам та санітарно-гігієнічним нормам. Також, 1-м відповідачем належним чином виконуються обов'язки зі сплати орендної плати, що підтверджують відповідачі і не спростовують прокурор та позивач.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив, що безпідставним є посилання суду на Постанову Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796, однак прокурором не надано доказів того, що названа норма ПКМУ від 27.08.2010р. №796 та інші наведені вище положення чинного законодавства України, що дозволяють навчальним закладам передачу майна в оренду, не підлягають застосуванню по відношенню до спірного договору. У справі відсутні докази того, що спірне майно не відноситься до "тимчасово вільних приміщень і площ... що не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності". Не має також доказів того, що укладення спірного договору "погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі".

Також, судова колегія приймає до уваги доводи 2-го відповідача про те, що спірне майно не могло та не може використовуватися для організації навчального процесу з підготовки водіїв - слюсарів з ремонту автомобілів, машиністів автокрану та електрогазозварників, що є предметом діяльності ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова", з моменту його прийняття на баланс, оскільки профілем діяльності попереднього власника була деревообробка. Тобто, на час передачі в оренду приміщення було вільне, в учбовому процесі не використовувались. Тому для зняття економічного тягаря по утриманню непрофільного та не задіяного в учбовому процесі приміщення майно було передано в оренду. Як зазначає сам 2-й відповідач, ТОВ "Бумпак Україна" своєчасно та в повному обсязі сплачує рахунки з орендної плати та на даний час відсутня будь-яка заборгованість перед ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова".

Враховуючи все вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для застосування ч.ч.1, 4 ст.61 Закону України "Про освіту" та п. 2 ч. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796, а не ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту". Також, суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги рішення Європейського суду з прав людини в справі "Щокін проти України", в якому Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання договору оренди майна від 01.01.2016 року недійсним слід відмовити.

Щодо вимоги прокурора про зобов'язання ТОВ "Бумпак Україна" звільнити та повернути приміщення площею 158 км. м, розміщене за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, буд.37, на другому поверсі майстерні ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова" (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова", то суд першої інстанції правомірно зазначив, що дана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору оренди, тому дана вимога також не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені прокурором в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2016 р. у справі № 922/2948/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2016 р. у справі № 922/2948/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2016 р. у справі № 922/2948/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Медуниця О.Є.