КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. Справа№ 910/3250/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерне товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду міста Києва 29.11.2016

за скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії державного виконавця

у справі № 910/3250/16 (суддя - Карабань Я.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про стягнення 14 862 639, 53 грн

представники сторін у судове засідання не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення 14 862 639, 53 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 у справі №910/3250/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2016, позов задоволено частково, припинено провадження в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 10 207 014,36 грн та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» основну заборгованість в сумі 4 655 625,17 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 206 700,00 грн.

На виконання рішення Господарським судом міста Києва було видано наказ від 11.07.2016 у справі № 910/3250/16.

20.09.2016 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подав до Господарського суду міста Києва скаргу на дії органу Державної виконавчої служби у справі № 910/3250/16, в якій просив визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Києві щодо винесення 23.08.2016 постанови ВП № 51803186 про стягнення виконавчого збору у розмірі 486 232, 52 грн та визнати недійсною дану постанову ВДВС від 23.08.2016 ВП № 51803186.

В обґрунтування поданої скарги, боржник (відповідач у справі) посилався на те, що сума, яка підлягала стягненню з боржника на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 №910/3250/16 була самостійно ним сплачена, а тому, враховуючи те, що державний виконавець не вчиняв жодних виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду у даній справі, відповідач вважає неправомірним винесення 23.08.2016 державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії органу Державної виконавчої служби відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні скарги боржника, послався на те, що Закон України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною на момент винесення оскаржуваної постанови ВДВС, передбачала стягнення виконавчого збору за умови, що рішення суду не виконане боржником у встановлений строк на добровільне виконання, і таке стягнення обумовлено законом незалежно від вчинення державним виконавцем будь-яких виконавчих дій.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, відповідач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», подав апеляційну скаргу №14/5-222513 від 01.12.2016, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 та визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Києві щодо винесення 23.08.2016 постанови ВП № 51803186 про стягнення виконавчого збору у розмірі 486 232, 52 грн та визнати недійсною постанову від 23.08.2016 ВП № 51803186 про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерне товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 у справі №910/3250/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Жук Г.А., судді Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено до розгляду на 21.12.2016.

У судове засідання 21.12.2016 представники апелянта, ВДВС та позивача у справі не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином у порядку, передбаченому ст. 98, 64 ГПК України. Про причини неявки не повідомили.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, встановлених ст. 102 ГПК України, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відділу Державної виконавчої служби, позивача та відповідача, за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм процесуального права при винесені оскаржуваної судової ухвали, вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерне товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 ст. 116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

02.08.2016 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом Олегом Ярославовичем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 51803186 на підставі наказу Господарського суду міста Києва, виданого 11.07.2016 у справі №910/3250/16, про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» основної заборгованості в сумі 4 655 625,17 грн та витрат по сплаті судового збору в сумі 206 700,00 грн.

Вищевказаною постановою боржника попереджено про необхідність самостійно виконати рішення суду протягом семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а також про те, що у протилежному випадку державним виконавцем буде розпочато виконання рішення суду в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що з огляду на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем 02.08.2016, останній сьомий день строку для самостійного виконання боржником рішення суду та подання документального підтвердження такого виконання, сплив 09.08.2016.

08.08.2016 боржником була отримана постанова про відкриття виконавчого провадження, що підтверджується відповідною відміткою реєстрації вхідної кореспонденції на постанові про відкриття виконавчого провадження.

Того ж дня, 08.08.2016 боржник направив на адресу стягувача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог № 26-5217/1.8-16, у якій зазначив про припинення взаємних грошових зобов'язань на суму 17 024,31 грн. Вказана заява була отримана стягувачем 15.08.2016, про що зазначено в письмових поясненнях, поданих представником стягувача 04.11.2016.

10.08.2016 вже після закінчення строку для добровільного виконання рішення боржник направив на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві заяву № 14/2-1532/3 від 10.08.2016 про відкладення провадження виконавчих дій та, на підставі ч. 1 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження», просив відкласти вчинення виконавчих дій строком на 10 днів. Викладене підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком підприємства поштового зв'язку № 9820 від 10.08.2016, копії яких долучені до матеріалів справи.

11.08.2016 копія заяви про відкладення провадження виконавчих дій була подана божником безпосередньо до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що підтверджується відповідною відміткою реєстрації вхідної кореспонденції на супровідному листі №14/2-1535/3 від 11.08.2016

З поданих до матеріалів справи копій платіжних доручень № 4006359 від 12.08.2016, №4006516 від 18.08.2016 колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 у справі №910/3250/16 боржник 12.08.2016 та 18.08.2016 сплатив стягувачу грошові кошти в розмірі 206 700,00 грн та в розмірі 4 638 600,86 грн.

23.08.2016 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. була винесена постанова ВП № 51803186 про стягнення виконавчого збору, якою з боржника стягнуто виконавчий збір у розмірі 486 232,52 грн.

Того ж дня, 23.08.2016 у відповідь на заяву боржника про відкладення провадження виконавчих дій начальником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві був направлений лист № 316/9 «Про розгляд звернення», яким боржника повідомлено про те, що станом на сьогоднішній день (23.08.2016) заходи примусового виконання до нього не застосовувались та боржника не було позбавлено можливості виконати рішення суду самостійно.

25.08.2016 боржник направив на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві заяву про закінчення виконавчого провадження № 14/2-1667В, у якій зокрема повідомляв державного виконавця про виконання рішення суду в повному обсязі. Викладене підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком підприємства поштового зв'язку №6079 від 25.08.2016, копії яких долучені до матеріалів справи.

Боржник (апелянт у справі) не погоджуючись з постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, подав скаргу в якій посилається на те, що сума, яка підлягала стягненню з боржника на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 №910/3250/16 була самостійно ним сплачена, а тому, враховуючи те, що державний виконавець не вчиняв жодних виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду у даній справі, відповідач вважає неправомірним винесення 23.08.2016 державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.

Колегія суддів зазначає, що згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням (ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження»).

Положеннями ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

З системного аналізу наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що на дату прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору, необхідними умовами для її прийняття та стягнення з боржника виконавчого збору було завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання судового рішення, факт невиконання ним вказаного рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання та ненадання державному виконавцю документального підтвердження виконання рішення у добровільному порядку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25.10.2016 по справі № 914/1380/15).

Тобто, положення статті 27 Закону пов'язують початок примусового виконання рішення державним виконавцем, як процедури, з настанням певного терміну у часі - наступним днем після закінчення відповідних строків для самостійного виконання рішення.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові у справі № 924/205/13-г від 28.01.2015, в даному випадку є безпідставними, оскільки приймаючи зазначену постанову, Верховний Суд України керувався приписами Закону України «Про виконавче провадження» в редакції зі змінами від 30.12.2014 року. Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» № 191-VІІІ від 12.02.2015 року, який набрав чинність 05.04.2015 року було внесені зміни та доповнення до ст.ст. 28, 41 та 46 Закону України «Про виконавче провадження». Так, Законом України № 191-VII від 12.02.2015 року, було встановлено, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом,.

Оскільки правовідносини у даній справі, зокрема щодо виконання рішення суду виникли після набрання чинності вищезазначених змін, то застосуванню підлягає редакція статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», яка набрала чинності з 05.04.2015 та яка визначає стягнення виконавчого збору незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення (Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд у постановах від 16.08.2016 у справі №921/401/15-г/14, від 14.09.2016, у справі №922/4354/14, від 914/1380/15 від25.10.2016).

Колегією суддів встановлено, що фактично боржник виконав рішення суду від 19.04.2016 по справі № 910/3250/16 в повному обсязі лише 18.08.2016, тобто поза межами семиденного строку, встановленого ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», для добровільного виконання. А заяву про закінчення виконавчого провадження № 14/2-1667В, у якій зокрема повідомляв державного виконавця про виконання рішення суду в повному обсязі, направив на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві лише 25.08.2016, тобто після винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору - 23.08.2016, а не до закінчення строків для добровільного виконання рішення, як це передбачено Законом.

Тобто, приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору, державний виконавець враховуючи закінчення строку для добровільного виконання рішення суду, відсутність будь-яких доказів про виконання рішення суду в добровільному порядку, діяв в межах повноважень, закріплених Законом України «Про виконавче провадження» та за наявності на це відповідних підстав, що не можна вважати протиправними діями виконавця.

Статтею 121-2 ГПК України унормовано, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. За результатами розгляду скарги виноситься відповідна ухвала.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що Господарський суд міста Києва дійшов ґрунтовного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги на дії управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Києві, доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Наведене свідчить, що під час прийняття оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд дотримався вимог чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для зміни чи скасування ухвали Господарського суду міста Києва 29.11.2016 у справі №910/3250/16 відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст.86, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 , 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерне товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду міста Києва 29.11.2016 у справі №910/3250/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва 29.11.2016 у справі №910/3250/16 залишити без змін.

3. Справу №910/3250/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська