КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2016 р. Справа№ 910/18187/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: Пінтов В.В. - представник за довіреністю від 14.06.2016

від відповідача: Салогуб О.А. - представник за довіреністю від 18.09.2016

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро «Інституту проблем безпеки атомних електростанцій» Національної академії наук України

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016

у справі № 910/18187/16 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Державного підприємства Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро «Інституту проблем безпеки атомних електростанцій» Національної академії наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Майстер І К Меблі»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Інститут проблем безпеки атомних електростанцій Національної академії наук України

про відшкодування збитків у розмірі 68 960,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача збитків зі сплати земельного податку у розмірі 68 960,03 грн., які становлять сплачену позивачем за період жовтень - листопад 2015 року та березень - вересень 2016 року суму земельного податку за користування земельними ділянками, на яких розташовані дві нежилі будівлі №107 та №107А загальною площею 1 992 кв.м., що знаходяться по вул. Лисогірській, 12 в м. Києві, право користування якими передано відповідачу позивачем як учасником відповідача в якості внеску до статутного фонду останнього.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2016, повний текст якого складений та підписаний 24.10.2016, у справі № 910/18187/16 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанцій ґрунтується на тому, що з Установчого договору про створення та діяльність відповідача, зареєстрованого Московською районною Державною адміністрацією м. Києва від 21.02.2001 вбачається, що позивач передав до статутного фонду відповідача право користування лише на дві нежилі будівлі №107 та №107А загальною площею 1992 кв.м., що знаходяться по вул. Лисогірській, 12 в м. Києві, без права користування земельними ділянками, які перебувають у оперативному віданні позивача, а відтак, обов'язок зі сплати земельного податку у відповідача міг би виникнути лише за умови, якщо до його статутного капіталу було би внесено право користування зазначеними земельними ділянками та, відповідно, належним чином оформлено перехід права користування.

Також у рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є саме позивач.

Не погоджуючись з рішенням, Державне підприємство Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро «Інституту проблем безпеки атомних електростанцій» Національної академії наук України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 у справі № 910/18187/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що в Установчому договорі про створення та діяльність відповідача чітко зазначено, що до статутного фонду відповідача позивачем було передано право користування двома нежилим будівлі №107 та №107А загальною площею 1992 кв.м., що знаходяться по вул. Лисогірській, 12 в м. Києві, в той час як питання передачі земельних ділянок, на яких знаходяться будівлі, установчім договором не було врегульовано, адже це питання врегульовано чинним законодавством України, а саме ст. 796 ЦК України, згідно з якою одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму, а відтак, саме відповідач як особа, якій надано право користування відповідними земельними ділянками, має сплачувати земельний податок за користування ними.

Ухвалою від 03.11.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Агрикова О.В., Чорногуз М.Г. апеляційну скаргу Державного підприємства Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро «Інституту проблем безпеки атомних електростанцій» Національної академії наук України прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Третя особа в судове засідання представників не направила, про причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Позивач є учасником відповідача з часткою у статутному капіталі 20%, що підтверджується Статутом відповідача, затвердженим загальними зборами учасників товариства, протокол № 7 від 13.04.2011, та зареєстрованим у встановленому чинним законодавством порядку (а.с. 92-104).

Зі змісту Статуту відповідача та Установчого договору про створення та діяльність відповідача, зареєстрованого Московською районною Державною адміністрацією м. Києва від 21.02.2001 (а.с. 85-91), слідує, що в якості внеску до статутного фонду відповідача позивач передав право користування приміщеннями, а саме: дві нежилі будівлі №107 та №107А загальною площею 1992 кв.м., що знаходяться по вул. Лисогірській, 12 в м. Києві.

Земельні ділянки, на яких розташовані нежилі будівлі №107 та №107А загальною площею 1992 кв.м., що знаходяться по вул. Лисогірській, 12, закріплені за третьою особою, що підтверджується Постановою Бюро Президії Національної академії наук України за №63 від 16.03.2012.

Вказані земельні ділянки знаходиться у оперативному віданні позивача, що сторонами не заперечується.

За таких обставин, позивач є платником земельного податку і сплачує земельний податок, в тому числі, і на земельні ділянки, які розташовані під будівлями №107 та №107А, що знаходяться по вул. Лисогірській, 12 в місті Києві. Вказані обставини, зокрема, підтверджуються листом Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва Головного управління Державної Фіскальної Служби України у м. Києві №14591/10/26-50-12-03-10 від 10.10.2016 (а.с. 136).

З наданих позивачем податкових декларацій з плати за землю та листа Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва Головного управління Державної Фіскальної Служби України у м. Києві №14591/10/26-50-12-03-10 від 10.10.2016 слідує, що за земельні ділянки, які розташовані під будівлями №107 та №107А, що знаходяться по вул. Лисогірській, 12 в місті Києві, позивачем за 2015 рік сплачено земельний податок в розмірі 60 267,53 грн., за 2016 рік - 146 593,67 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, з посиланням на те, що відповідач як користувач земельних ділянок, які розташовані під будівлями №107 та №107А, що знаходяться по вул. Лисогірській, 12 в місті Києві, має обов'язок сплачувати земельний податок за користування ним, проте, з огляду на несплату такого податку за періоди жовтень - листопад 2015 року та березень - вересень 2016 року, завдав позивачеві збитків на загальну суму 68 960,03 грн., з огляду на що має їх відшкодувати в порядку, встановленому ст. 1166 ЦК України.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Пункт 3 ч. 1 ст. 11 ЦК України встановлює, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є,

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина ч. 1 с. 1166 ЦК України визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

З огляду на зазначені норми законодавства, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність чотирьох умов: протиправної поведінки боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності збитків; причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме вказаного порушення зобов'язання боржником, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб; вини боржника.

Відсутність будь-якої з зазначених умов виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

В даному випадку, позивач має довести, серед іншого, протиправність поведінки відповідача та те, що саме протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною завдання збитків, які виникли у позивача як безумовний наслідок такої протиправної поведінки.

Відповідно до приписів ст. 206 Земельного кодексу України (далі ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно зі ст. 91 ЗК України до обов'язків власників земельних ділянок, серед іншого, віднесений й обов'язок своєчасно сплачувати земельний податок.

Підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено, що земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За пунктом 287.7 статті 287 ПК України, у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За пунктом 287.7 статті 287 ПК України, у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України).

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства обов'язок сплати земельного податку мають як власники земельних ділянок, так і землекористувачі, проте відповідні права (власності, користування) мають бути оформлені у встановленому законодавством порядку (відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - примітка суду), а відтак, й обов'язок сплати земельного податку у таких осіб виникає виключно з моменту державної реєстрації прав власності або користування земельною ділянкою.

Тобто в розумінні положень ПК України платником земельного податку щодо спірних земельних ділянок є саме позивач, а обов'язок сплатити такий податок у відповідача може виникнути виключно у випадку державної реєстрації прав власності або користування земельною ділянкою, чого у спірному випадку не відбулося.

Водночас колегія суддів звертає увагу позивача на те, що у випадку виникнення у відповідача обов'язку щодо сплати земельного податку, вказаний податок він буде повинен сплачувати до Державного бюджету України, а не на користь позивача, а в позивача в такому випадку буде відсутній обов'язок сплачувати відповідний податок.

Посилання позивача на приписи ч. 1 ст. 796 ЦК України, згідно з якою одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму, як на підставу для задоволення позовних вимог колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідач щодо спірних будівель має не право оренди, а право користування.

Колегія суддів зауважує позивачу на тому, що у спірних правовідносинах обов'язок з відшкодування позивачу земельного податку міг би виникнути у відповідача лише за умови досягнення між сторонами, шляхом укладення відповідного договору, згоди щодо вказаних дій, доказів чого матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Державного підприємства Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро «Інституту проблем безпеки атомних електростанцій» Національної академії наук України задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 у справі № 910/18187/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро «Інституту проблем безпеки атомних електростанцій» Національної академії наук України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 у справі № 910/18187/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 у справі № 910/18187/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/18187/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз