КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа№ 910/13568/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Бай С.Е. (дов. від 11.08.2016, №104/1-640),

від відповідача - Барабаш О.В. (дов. від 01.02.2016, №б/н);

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України

до Товариства з обмеженою відповідальністю „ЛІОНЕЛЬ"

про розірвання договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІОНЕЛЬ" про розірвання договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи, апеляційна скарга була передана для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2016 позивачу відновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження апеляційну скаргу та призначено до розгляду на 29.11.2016.

29.11.2016 у судовому засіданні оголошено перерву до 08.12.2016.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судове засідання 08.12.2016 з'явились представники сторін.

Апеляційний господарський суд, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне:

15.01.2015 між позивачем Інститутом фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України (орендодавець) та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛІОНЕЛЬ" (орендар) укладено договір оренди майна, що належить до майнового комплексу НАН України №022015.

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно, а саме асфальтний майданчик, загальною площею 179,0 кв.м, який розташований на території Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України та приміщення операторської (пульт управління АЗС), загальною площею 4,0 кв.м, що перебуває на балансі Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України за адресою: 01024, м . Київ, вул. Академіка Богомольця., 4. Вартість орендованого майна згідно з висновком про вартість майна від 31.10.2014 становить за незалежною оцінкою станом на 31.10.2014 асфальтний майданчик загальною площею 179,0 кв.м. - 1 021 660,00 грн. та приміщення операторської (пульт управління АЗС), загальною площею 4,0 кв.м - 21 470,00 грн.

Відповідно до п.3.1. договору, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 зі змінами і становить за базовий місяць розрахунку січень 2015 - 13 658,49 грн. без ПДВ.

Згідно з п. 5.11 договору, орендар після укладення договору оренди у тижневий термін зобов'язаний застрахувати орендоване майно не менше, ніж на його вартість, згідно з висновком про вартість майна на користь орендодавця, який несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди, в порядку, визначеному законодавством, з дня фактичного приймання приміщення в користування та надати орендодавцю копію договору страхування та платіжного доручення про сплату страхових платежів.

15.01.2015 на виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем прийнято об'єкт оренди, що підтверджується підписаним між сторонами актом передачі нерухомого майна від 15.01.2015.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що відповідач в порушення умов договору не застрахував об'єкт оренди, має заборгованість зі сплати орендних платежів, в зв'язку з чим позивач просить суд розірвати договір.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого суду, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частинами 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до с. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду про розірвання договору оренди, мотивує свої вимоги зокрема тим, що відповідач має значну заборгованість по орендним платежам в розмірі 60372,20 грн., що надає йому права на розірвання договору за власною ініціативою.

В той же час, колегія суддів не погоджується із такою позицією позивача з огляду на наступне.

08.07.2016 між сторонами укладено додаткову угоду №5 до договору оренди нерухомого майна від 15.01.2015 № 022015, згідно якої відповідачем визнано перед позивачем заборгованість з орендної плати в розмірі 60 372,20 грн.

Відповідно до п. 1 вищевказаної додаткової угоди, сторони передбачили, що договір діє з 15.01.2015 по 30.12.2017 включно.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 5 до договору, станом на 01.07.2016 зафіксова заборгованість в сумі 60372,20 грн., що складає 2 місяці. Сторони домовились що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліонель" оплачує заборгованість рівними частинами на протязі 3 місяців, а саме: липень - 20000 грн.; серпень - 20000 грн., вересень - 20372,20 грн. 30 числа кожного місяця. Сплата поточних платежів є обов'язковою.

Отже, підписавши додаткову угоду № 5 до договору, сторони визначили чіткий розмір заборгованості станом на 01.07.2016 (дата додаткової угоди 08.07.2016) та визначили механізм сплати цієї заборгованості, тобто установили чіткий порядок щодо погашення саме заборгованості по орендним платежам в розмірі 60372,20 грн., що виникла до моменту подання позову до суду.

Позивач, не погоджуючись із прийняти місцевим судом рішенням, зазначає, що крім умов договору оренди підставою для звернення із таким позовом до суду та вимогою про розірвання договору є також ст. 651 ЦК України, відповідно до приписів якої, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Згідно з ч. 1 ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Орендна плата є однією з істотних умов договору оренди (ст. 284 ГК України), і зобов'язання відповідача щодо її сплати встановлено безпосередньо в Договорі та закріплено ст.ст. 18, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Отже, істотне порушення орендарем такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як внесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку.

В той же час колегія суддів зазначає, що в даному випадку позивачем не доведено належними доказами наявність істотного порушення договору орендарем, яке призвело до того, що орендодавець значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладанні такого договору.

Так, метою передання власником нерухомого майна (частини) в оренду є в першу чергу отримання коштів за використання орендарем такого майна (частини).

Позивач, передаючи майно в оренду відповідачу, та укладаючи договір оренди на умовах, що в ньому визначені, діяв на свій розсуд, страх та ризик та розумів можливість прострочення сплати орендарем орендних платежів.

Як зазначено вище, розмір 60372,20 грн. - є боргом відповідача за 2 місяці, яку останній не заперечував, зазначаючи про наявність поважних причин її виникнення та не заперечував проти її сплати, що підтверджується укладеною між сторонами додатковою угодою № 5 до договору оренди.

Крім того, наявними матеріалами справи підтверджується, що станом на момент розгляду справи місцевим судом, відповідачем здійснені часткові сплати боргу, що підтверджується платіжними дорученнями: № 241 від 29.08.2016 на суму 20000 грн., № 246 від 31.08.2016 на суму 20000 грн.

За умовами додаткової угоди останній платіж зі сплати заборгованості мав би бути сплачений відповідачем протягом вересня 2016, в той час як із даним позовом позивач звернувся до суду в липні 2016 з обґрунтування підстав для розірвання договору наявність заборгованості в розмірі 60372,20 грн.

Таким чином, з урахуванням всього зазначеного, позивачем не доведено факт, що він як орендодавець був значною мірою позбавлений того на що розраховував при укладанні договору, оскільки відповідачем умови договору виконуються хоча й з деяким порушенням строків, але ці порушення не є істотними, в розумінні норм чинного цивільного законодавства України.

Крім вказаної суми боргу в розмірі 60372,20 грн. (сплата якої була належним чином врегульована сторонами та виконувалась зі сторони відповідача вчасно) позивачем не заявлено ані суду першої ані суду апеляційної інстанції про наявність іншого значного розміру заборгованості по сплаті орендних платежів відповідачем, заяви про зміну підстав позову місцевому суду позивачем не подавалось.

Позивачем, при подані позову до суду також зазначалось про наявність заборгованості відповідача по сплаті комунальних витрат на утримання орендованого майна.

Проте, колегія суддів приходить до висновку, що дане не є підставою для розірвання договору оренди, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 3.1.2 договору, орендар, крім орендної плати, сплачує орендодавцю щомісячно по розрахункам орендодавця, зокрема відшкодування комунальних платежів, витрати на утримання будинку та прилеглої території та інші витрати за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна.

Відповідно до п. 10.6. договору, чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, за рішенням суду за ініціативою однієї із сторін у випадку порушення однією із сторін зобов'язань за цим договором, у тому числі: несплати орендних платежів протягом трьох місяців, створення перешкод для доступу в орендоване приміщення представників орендодавця у випадку аварій, навмисного або необережного погіршення стану орендованого майна або іншого майна орендодавця з вини орендаря, а також у інших випадках, передбачених чинним законодавством.

В той же час, суд апеляційної інстанції зазначає, що між сторонами 15.01.2015 був укладений окремий від договору оренди договір № 022015к про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна.

Як вбачається з пояснень представників сторін, наданих в суді апеляційної інстанції, позивач звертався з окремим позовом до суду з вимогою до відповідача про стягнення боргу, за вказаним вище договором, який був задоволений.

Під час апеляційного перегляду, представником відповідача долучені до матеріалів справи докази виконання рішення суду від 14.11.2016 про стягнення боргу по комунальним послугам, а саме надано платіжні доручення: № 382 від 29.11.2016 на суму 36,48 грн., № 195 від 29.07.2016 на суму 32520 грн., № 383 на суму 4 654, 17 грн. та № 381 від 29.11.2016 на суму 1822,61 грн.

До того ж, враховуючи позицію позивача стосовно наявності підстав для розірвання договору, що визначені ст. 651 ЦК України, наявність боргу по комунальним витрата не є істотним порушення договору, оскільки такі витрати не можуть бути тими коштами, яких друга сторона значною мірою позбавляється порівняно з тим, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.10.6 договору попередження про розірвання договору за ініціативою однієї із сторін повинно бути надано іншій стороні не пізніше як за один місяць.

Проте, матеріали справи не містять доказів надсилання позивачем попереджень або вимог про розірвання договору та це не спростовувалось представником апелянта при розгляді апеляційної скарги.

З претензій доданих до позовної заяви не вбачається наміру позивача достроково розірвати договір оренди, а вбачається лише вимога про сплату заборгованості.

Стосовно питання страховки об`єкта оренди, суд апеляційної інстанції зазначає, що об'єкт оренди є застрахований, що підтверджується договором МО №1600344 добровільного страхування майна від 08.07.2016 та договором добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами №21/34148/032010 від 29.05.2015.

Отже, уклавши угоду № 5 до договору сторони змінили спосіб та порядку виконання умов договору в частині сплати заборгованості в розмірі 60372,20 грн., зобов'язання за якою виконуються відповідачем, об'єкт оренди є застрахованим за договором МО №1600344 добровільного страхування майна від 08.07.2016 та договором добровільного страхування цивільної відповідальності перед третіми особами №21/34148/032010 від 29.05.2015, в зв'язку з чим місцевий суд правомірно дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта є ідентичними доводам, викладеним в позовній заяві, та були спростовані всім вище зазначеним.

Згідно із ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволені позовних вимог Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України, а тому апеляційна скарга Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 у справі № 910/13568/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/13568/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов