РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016Справа №910/14908/16
За позовом Іноземного підприємства "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 47 880,00 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Бурау А.К. - представник, довіреність № 1451-L від 23.09.16;

Від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Іноземне підприємство "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 47 880,00 грн., з яких 24 000 грн. подвійної заставної вартості обладнання, 0,5 % за кожен день затримки розрахунку у розмірі 23 880,00 грн. а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору на оренду охолоджувача №7212485 від 25.06.2014р. в частині своєчасного повернення обладнання, внаслідок чого утворилась заборгованість у вигляді суми подвійної заставної вартості зазначеного обладнання, за наявності якої позивачем нараховано 0,5 % за кожен день затримки розрахунку у зазначеному вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/14908/16 та призначено до розгляду на 28.09.2016.

28.09.2016 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 розгляд справи призначено на 19.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 розгляд справи відкладено на 02.11.2016.

В судові засідання 19.10.2016 та 02.11.2016 з'явився уповноважений представник позивача. Уповноважений представник відповідача в дані судове засідання не з'явився.

Копії ухвал Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 та 19.10.2016, які направлялась на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену позивачем в позовній заяві, що відповідає місцезнаходженню відповідача за даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02140, АДРЕСА_1, на час проведення судових засідань 19.10.2016 та 02.11.16р. повернулася на адресу Господарського суду міста Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручено.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, представнику позивача невідомі.

Пунктом 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.11 р. (зі змінами і доповненнями) (далі - Постанова № 18) передбачено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18, суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 19.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли два примірники клопотань про долучення документів до матеріалів справи б/н від 27.09.2016, серед яких наявні пояснення по справі б/н від 27.09.2016 та б/н від 18.10.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 02.11.2016 позивачем суду не надано.

Про поважні причини неявки відповідача особисто або його представника суд не повідомлено.

Від відповідача та/або його представника заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 19.10.16р. та 02.11.16р. до суду не надходило.

Документи, в т.ч. відзив на позовну заяву, витребувані ухвалами суду від 28.09.2016, 02.10.16p. та 19.10.16р., відповідачем суду не надані.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка відповідача та/або його представника в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, останнім не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідання клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 02.11.16р. уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 25 червня 2014р. між Іноземним підприємством "Кока-Кола Беверіджис Україна Лімітед" (ККБУ за договором, позивач у справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар за договором, відповідач у справі) укладено Договір оренди № 7212485 (далі - Договір), за умовами п.п. 1.1 якого ККБУ у порядку та на умовах, передбачених даним Договором, передає, а орендар приймає в оренду охолоджувач (обладнання за договором) для охолодження і продажу напоїв з товарним знаком компанії Кока-Кола, що постачатимуться ККБУ.

Розділами 2-7 Договору сторони погодили права та обов'язки сторін, умови оренди, відповідальність та відшкодування збитків тощо.

Згідно п. 6.1 Договору строк дії договору встановлюється сторонами на термін, встановлений у додатку №1 до договору з моменту отримання обладнання (вказаного в додатку №2 до договору). Передача обладнання орендарю оформлюється шляхом підписання акту приймання-передачі обладнання або товарно-транспортної накладної на встановлення обладнання.

Вказаний Договір підписаний орендарем особисто та ККБУ та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

Як визначено сторонами п.1.1 Договору предмет договору (обладнання) належить ККБУ на праві власності та завжди залишається у власності ККБУ.

Заставна вартість обладнання вказана у акті приймання-передачі обладнання або товарно-транспортній накладній на встановлення (передачу) обладнання. Акт приймання-передачі обладнання або товарно-транспортна накладна на встановлення (передачу) обладнання (в залежності від того, яка форма документа була обрана сторонами є додатками договору №3 та №2).

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

За умовами п. 2.1 Договору ККБУ зобов'язується встановити обладнання на місце, попередньо узгоджене між ККБУ та орендарем.

У відповідності до п. 6.1 Договору передача обладнання орендарю оформлюється шляхом підписання акту приймання-передачі обладнання або товарно-транспортної накладної на встановлення обладнання сторонами.

Судом встановлено за матеріалами справи та позивачем не заперечувався той факт, що у відповідності до умов Договору останній передав, а відповідач прийняв у користування обладнання - холодильник (охолоджувач) FRIGOGLASS FV1200, інвентарний номер 05600000R20521 у робочому стані, без зовнішніх ознак пошкодження, адреса встановлення: АДРЕСА_3), заставною вартістю 12000,00 грн., на підтвердження чого позивачем надано підписані обома сторонами Форму на встановлення та переміщення охолоджувача (Додаток № 1 до Договору) та Товарно-транспортну накладну № 7210- на встановлення обладнання (Додаток № 2 до Договору).

За таких обставин господарським судом встановлено, що Іноземним підприємством «Кока-кола Беверіджис Україна Лімітед» було належним чином виконано свій обов'язок з передачі ФОП ОСОБА_1 на підставі Договору орендованого обладнання, а відповідачем, у свою чергу, прийнято орендоване обладнання без будь - яких зауважень.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до Додатку №1 до Договору термін дії договору оренди обладнання складає - 6 місяців, починаючи з моменту отримання обладнання.

При цьому умовами п. 3.1 Договору передбачений обов'язок орендаря протягом всього строку дії Договору використовувати обладнання виключно для охолодження і продажу напоїв, що носять товарний знак Компанії Кока-Кола, та дотримуватися стандартів оформлення вітрин, встановлених ККБУ. Сторони домовились, що у разі невиконання орендарем цього положення та відмови від купівлі продукції (товару) ККБУ або її купівлі в кількості меншій, ніж вастановлено в Додатку № 1, ККБУ має право вімовитись від цього Договору і розірвати його, письмово попередивши про це орендаря за три дні, і забрати обладнання. Якщо орендар не виконуватиме положення цього пункту ККБУ має право забрати обладнання у будь - який час.

Окрім того, пунктом 6.3 Договору сторони передбачили право ККБУ на розірвання договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це орендаря не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати розірвання.

Суд звертає увагу сторін, що цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у частині 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Згідно з ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Виходячи зі змісту вищенаведених правових норм та умов Договору, підставою для розірвання договору може бути, зокрема, намір орендодавця (позивача) щодо розірвання укладеного Договору в односторонньому порядку незалежно від виконання/невиконання умов останнього орендарем, за умови належним чином здійсненого повідомлення відповідача про вказаний намір щодо розірвання.

З огляду на викладене позивач, користуючись наданим йому п. 6.3 Договору правом, направив відповідачу повідомлення № 2015-011 від 22.10.15 р. про розірвання Договору від 22.10.2015 №2015-011 в порядку п. 6.3 Договору, та вимагав повернення орендованого обладнання.

Факт направлення зазначеного повідомлення відповідачеві підтверджується наявними у матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист від 20.11.2015р. та фіскального чеку від 20.11.2015р.

Доказів задоволення вимог про повернення орендованого обладнання або надання обґрунтованої відповіді матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України розірвання договору є підставою для припинення зобов'язання.

Відповідно до частини 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

За приписами ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Окрім цього, згідно п.3.15 Договору орендар зобов'язаний на першу вимогу ККБУ повернути обладнання ККБУ відповідно до строків і умов, встановлених у цьому Договорі.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, спірне обладнання мало бути повернене позивачеві не пізніше 01 грудня 2015 р. Проте, за твердженнями позивача, всупереч умовам Договору після його розірвання обладнання не було повернуто відповідачем у встановлений строк.

Також у відповідності до п. 4.4 Договору сторони прийшли згоди стосовно того, що у разі неповернення обладнання після 15 календарних днів з моменту закінчення або розірвання цього договору, орендар сплачує подвійну заставну вартість обладнання протягом 10 банківських днів та 0,5% від цієї суми додатково за кожен день затримки розрахунку.

Суд зазначає, що з урахуванням умов п.6.3 Договору щодо завчасного повідомлення орендаря про намір розірвання Договору, зважаючи на дату надсилання повідомлення про розірвання 20.11.15р. та враховуючи нормативні строки пересилання рекомендованої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку, затверджені Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, датою розірвання спірного Договору є 02.12.15 р. та граничним строком повернення обладнання є 17.12.15 р.

Доказів повернення орендованого обладнання позивачу відповідо до умов Договору станом на час проведення судового засідання 02.11.16 р. матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач свої договірні зобов'язання щодо повернення орендованого холодильного обладнання на вимогу позивача, в обумовлені Договором строки, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не здійснив, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України зазначене є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених Договором, зокрема у вигляді нарахування подвійної заставної вартості обладнання на підставі п. 4.4 Договору, що становить 24000,00 грн., з вимогами про стягнення яких з відповідача позивач звернувся в судовому порядку.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору оренди № 7212485 від 25 червня 2014 з інших підстав, ніж наведені вище, або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах Договору оренди № 7212485 від 25 червня 2014р. на час його підписання з боку Іноземного підприємства "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед" та Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 відсутні.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки за висновками суду на момент розгляду справи відповідач у відповідності до умов Договору не повернув орендоване ним у позивача обладнання та зобов'язання, які виникли в зв'язку з цим щодо сплати подвійної заставної вартості обладнання у сумі 24000,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору останнім виконані не були, розмір несплаченої заставної вартості майна відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості або доказів, що спростовують вищевикладені обставини відповідач суду не надано, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 24000,00 грн. подвійної заставної вартості обладнання за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Щодо заявлених позивачем на підставі п.4.4 Договору вимог про стягнення 0,5 % від суми подвійної заставної вартості обладнання за кожний день затримки платежу суд зазначає, що у розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України з урахуванням визначеного Договором порядок нарахування, вказана санкція за своєю суттю охоплюється поняттям пені, яка обраховується у певному відсотковому розмірі від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати суми подвійної заставної вартості обладнання в сумі 24000,00 грн. у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 23880,00 грн. пені за період з 30.12.15 р. по 15.07.16 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

При цьому враховуючи висновок суду щодо правової природи нарахованих позивачем санкцій в розмірі 0,5% за коден день прострочення суд зазначає, що на вказану суму поширюються обмеження, передбачені ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, з приписами якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення п. 4.4 Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення від несплаченої суми подвійної заставної вартості обладнання не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Окрім того, за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини 2 статті 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Аналогічну правову позицію викладено в п. 2.9 постанові № 14.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені за невиконання зобов'язання зі сплати подвійної заставної вартості неповернутого обладнання, з урахуванням визначеного позивачем періоду та враховуючи вищезазначені висновки суду щодо застосування обмежень, визначених ч. 6 ст. 232 ГК України, ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ч. 2 ст. 343 ГК України судом встановлено, що перерахований судом в межах визначеного судом періоду можливого застосування пені (враховуючи дату розірвання Договору, а також визначений п. 4.4 Договору строк повернення обладнання та сплати подвійної заставної вартості) з 01.01.2016 р. по 01.07.2016 р. розмір санкцій становить 4937,70 грн. та є меншим, ніж нараховано та пред'явлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 4937,70 грн.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (02140, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (Київська область, Броварський район, смт. Велика Димерка, 51-км Санкт-Петербурзького шосе; код 21651322) 24000,00 грн. подвійної заставної вартості обладнання, 4937,70 грн. пені та 832,84 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 07 грудня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон