КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р. Справа№ 910/10679/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Остапенка О.М.

Доманської М.Л.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від позивача - Соболь Ю.П. - дов. б/н від 31.12.2016р.;

від відповідача - Крайня Л.В. - дов. б/н від 19.07.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Сіті-Девелопмент"

на рішення господарського суду м.Києва від 19.09.2016р.

у справі №910/10679/16 (суддя Марченко О.В.)

за позовом ТОВ "Сіті-Девелопмент"

до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання інформації недостовірною і такою, що порушує ділову

репутацію, та зобов'язання її спростувати

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 19.09.2016р. у справі №910/10679/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, ТОВ "Сіті-Девелопмент" подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Сіті-Девелопмент" задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.11.2016р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016р. розгляд справи відкладено на 12.12.2016р. на підставі ст. 77 ГПК України.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

За приписом частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

За визначенням, наведеним у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ділова репутація - це відомості, зібрані Національним банком України, про відповідність діяльності юридичної або фізичної особи, у тому числі керівників юридичної особи та власників істотної участі у такій юридичній особі, вимогам закону, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про порядність, професійні та управлінські здібності фізичної особи.

Пунктом 26 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що ділова репутація - це сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі злочини і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського кодексу України (далі - ГК України) дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Позов було мотивовано тим, що у мережі Інтернет на веб-сайті http://monitor.mkk.kga.gov.ua/ була розміщена недостовірна, на думку позивача, інформація, а саме: було присвоєно житловому комплексу з житловими будинками терасного типу та підземним паркінгом по вул. Кіровоградській, 70 у Солом'янському районі міста Києва, категорії (статусу) "Самочинне будівництво" за критерієм "Статуси законності будівництва".

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", далі - постанова Пленуму № 1) .

Відповідно до пункту 12 Постанови № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 Цивільного процесуального кодексу України; далі - ЦПК України).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

В матеріалах справи відсутні належні докази того, що саме відповідач є власником сайту http://monitor.mkk.kga.gov.ua/.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22.04.2015р. № 390 "Про створення міжвідомчого Центру моніторингу забудови міста Києва" відповідно до Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про місцеві державні адміністрації", "Про регулювання містобудівної діяльності", Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, з метою запобігання незаконній забудові міста було утворено Центр та покладено на Департамент обов'язок забезпечити роботу Центру.

Місцевим судом було встановлено, що зв'язок позивача із будівництвом по вул. Кіровоградській, 70 у Солом'янському районі міста Києва підтверджується договором від 19.07.2012р. № 01-19/07-12 про часткову участь у будівництві, укладеного Товариством (сторона-2) і товариством з обмеженою відповідальністю "Кійжитло" (сторона-1).

На сайті http://monitor.mkk.kga.gov.ua/ позивач значиться як забудовник будівництва по вул. Кіровоградській, 70 у Солом'янському районі міста Києва.

В матеріалах справи також було відсутнє документальне підтвердження того, що оспорювана інформація безпосередньо вплинула на ділову репутацію позивача.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що Товариством не було доведено того, що інформація, яка була поширена у мережі Інтернет на сайті http://monitor.mkk.kga.gov.ua/, є недостовірною.

У пункті 15 постанови Пленуму № 1 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач мотивував недостовірність інформації тим, що:

- будівництво є законним та не підпадає під жодний критерій визначення самочинного будівництва;

- Департамент діяв з перевищенням повноважень, оскільки чинним законодавством України не передбачено внесення до містобудівного моніторингу інформацію щодо присвоєння будь-якому об'єкту статусу "самочинне будівництво";

- немає жодного рішення суду чи жодного документа, який-би встановлював, що будівництво є самочинним.

Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідач пояснював присвоєння будівництву такого статусу як самочинне тим, що:

- об'єкт будується без документу, що надає право на виконання будівельних робіт, з відхиленням від наданих вихідних даних для проектування;

- на звернення позивача у Департаменті зареєстровано містобудівні умови та обмеження забудови зазначеної земельної ділянки для будівництва житлового будинку терасного типу з підземним паркінгом та дитячим майданчиком від 28.12.2012р. № 17576/0/18-1/009-12;

- відповідно до Концепції стратегічного розвитку м. Києва (І стадія Генерального плану розвитку м. Києва та його приміської зони до 2025 року) схваленої рішенням Київської міської ради від 16.09.2010р. № 35-4847 земельна ділянка належить до території багатоповерхової житлової забудови;

- позивачу необхідно здійснювати проектування та будівництво об'єктів відповідно до вимог, зазначених у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки від 28.12.2012р. № 17576/0/18-1/009-12.

Місцевим судом було встановлено, що Інспекцією архітектурно-будівельного контролю у м. Києві було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт від 08.10.2014р. № КВ58, з якої вбачається, що основними показниками будівництва є: кількість квартир - 320; поверховість - 9 поверхів.

У свою чергу, будівництво здійснюється на підставі проектної документації з такими технічними показниками: кількість квартир - 880; поверховість - 25 поверхів.

З містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 28.12.2012р. № 17576/0/18-1/009-12 вбачається, що квартир має бути орієнтовно 160 штук.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що будівництво здійснюється з порушенням містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, а проектна документація не відповідає отриманій декларації про початок будівництва.

Слід зазначати, що необхідним для проведення будівельних робіт є здійснення будівництва відповідно до вимог зазначених у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки, а також за наявності проектної документації.

Таким чином, у місцевого суду було достатньо підстав вважати будівництво самочинним у розумінні статті 376 ЦК України.

На позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги, але в матеріалах справи відсутні докази того, що викладені обставини не відповідають дійсності.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами доказування: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Позивачем не було надано місцевому суду доказів (у розумінні статті 32 ГПК України), які б підтверджували поширення відповідачем недостовірної інформації та порушення його діями права Товариства на недоторканість ділової репутації.

Тому суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ "Сіті-Девелопмент" залишити без задоволення, а рішення господарського суду м.Києва від 19.09.2016р. у справі №910/10679/16 - без змін.

Справу №910/10679/16 повернути до господарського суду м. Києва

Постанова може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді О.М. Остапенко

М.Л. Доманська