КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2016 р. Справа№ 910/12384/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Майданевича А.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 15.12.2016 року по справі №910/12384/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016 року

у справі №910/12384/16 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Дарниця-2"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Житлово-будівельний кооператив "Дарниця-2" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі -відповідач) про стягнення 48 744,22 грн. грошових коштів, які є переплатою у відповідності до договору № 9778/4-14-с від 28.12.2001.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. №910/12384/16 позов задоволено повністю, стягнуто з ПАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" на користь ЖБК "Дарниця-2" грошові кошти у сумі 48 744,22 грн. переплачені за Договором № 9778/4-14-с від 28.12.2001 року, 1 378,00 грн. судового збору та 1 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 29.08.2016р., відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. у справі №910/12384/16 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно досліджено фактичні обставини справи.

Житлово-будівельний кооператив "Дарниця-2" у відзиві від 12.12.2016 просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. №910/12384/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу ПАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у іншій справі № 910/10577/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2016 року, відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Житлово-будівельного кооперативу "Дарниця-2".

Вказаним рішенням по справі № 910/10577/13 встановлено, що 28.12.2001 між Закритим акціонерним товариством Акціонерна компанія "Київводоканал" (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом "Дарниця-2" (абонент) було укладено Договір № 9778/4-14-с про надання послуг з водопостачання та водовідведення, відповідно до п. 1 якого постачальник зобов'язався забезпечити абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент, в свою чергу, сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, які було затверджено Наказом №65 від 01.07.1994 року Державного комітету України.

Після проведення власного розрахунку, господарським судом по справі № 910/10577/13 встановлено, що за споживання на підставі Договору №9778/4-14-с від 28.12.2001 у період з 06.2010 року по 08.2012 року послуг за кодом 2-833 відповідачем повинно було бути сплачено 321 967,36 грн., з яких вартість послуг за період з 06.2010 року по 01.2011 року визначається на підставі Розпорядження №1245 від 20.06.2002 року Київської міської державної адміністрації "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення", за період 02.2011 року по 02.2012 року за Постановою №58 від 20.01.2011 року Національної комісії регулювання електроенергетики України "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ "АК "Київводоканал" та у період з 01.03.2012 року по 08.2012 року згідно Постанови №82 від 10.02.2012 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ "АК "Київводоканал".

Судами по іншій справі № 910/10577/13 встановлено, що з представлених до матеріалів справи документів вбачається, що за вказаний період споживання Житлово-будівельним кооперативом "Дарниця-2" за послуги з холодного водопостачання та водовідведення по коду 2-833 було внесено грошові кошти в сумі 370 711,58 грн., тобто, в обсязі значно більшому, ніж підлягало сплаті.

З огляду на викладене, позивач у даній справі звернувся до відповідача із вимогою від 08.04.2016, у якій просив повернути 48 744,22 грн. грошових коштів, які переплачено за Договором № 9778/4-14-с про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 28.12.2001 року на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у пов'язаній справі № 910/10577/13.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі № 910/10577/13 встановлено факт переплати вартості наданих послуг, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 48 744,22 грн. За розрахунком: 370 711,58 грн. (оплачена сума) - 321 967,36 грн. (сума, яка підлягала оплаті) = 48 744,22 грн.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно з яким не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Відтак, за оцінкою колегії суддів суд першої інстанції з урахуванням того, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі № 910/10577/13, встановлено, що за споживання на підставі Договору №9778/4-14-с від 28.12.2001 року у період з 06.2010 року по 08.2012 року послуг за кодом 2-833 відповідачем повинно було бути сплачено 321 967,36 грн., а сплачено 370 711,58 грн., зважаючи на ст. 35 ГПК України, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 48 744,22 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, місцевий господарський суд, частково задовольняючи вимоги позивача про стягнення 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу, відзначив про наступне.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (пп. 6.3 п. 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до вимог частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі судових витрат тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Як встановлено судом першої інстанції, 14.12.2015 року між Житлово-будівельним кооперативом "Дарниця-2" (клієнт) та Адвокатським бюро "Кравець" (бюро) укладено Договір № 14/12 про надання правової допомоги, відповідно до п. 1.1. якого клієнт доручає, а бюро приймає на себе зобов'язання надавати клієнту правову допомогу щодо стягнення з ПАТ "АК "Київводоканал" переплачених грошових коштів, що встановлено по справі № 910/10577/13, в т.ч., але не обмежуючись, під час досудового врегулювання питання, під час підготовки всіх необхідних матеріалів, всіх необхідних процесуальних документів, під час участі у судових засіданнях в господарських судах всіх інстанцій, під час примусового виконання рішення суду та під час вчинення інших дій, пов'язаних з даною справою.

У матеріалах справи міститься належним чином засвідчені копії: свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5393/10 від 04.09.2015 року, виданого ОСОБА_2, платіжного доручення № 79 від 11.05.2016 року на суму 5 000,00 грн. та ордером серія КС № 192375.

Як роз'яснено у пп. 6.5 п. 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто, явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009 року, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів, зважаючи на співрозмірність ціни позову та розміру наданих позивачу адвокатських послуг, вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про обмеження розміру відшкодування позивачу витрат на оплату послуг адвоката, та стягнення з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. відповідної судової витрати.

Відповідач у доводах апеляційного оскарження наголосив на тому, що у позивача не виникло права на звернення до господарського суду з вимогами про стягнення 48 744,22 грн., оскільки споживачами послуг по коду 2-883 є населення (мешканці будинків). Тобто, за ствердженням скаржника Житлово-будівельний кооператив "Дарниця-2" не є належним позивачем по даній справі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, не приймає до уваги наведені зауваження скаржника та вважає в цій частині обґрунтованими заперечення позивача про те, що договір № 9778/4-14-с про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 28.12.2001, за яким встановлено переплату, укладено саме між Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом "Дарниця-2" (абонент), а не мешканцями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2016р. №910/12384/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12384/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді А.Г. Майданевич

Л.В. Чорна