РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2016№910/17786/16

За позовом Державної акціонерної холдингової компанії «Артем»

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення 13 134,88 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Матура О.І. за довіреністю № 18-2351 від 30.06.2016 р.

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна акціонерна холдингова компанія «Артем» (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 13 134,88 грн., з яких 9 164,64 грн. основного боргу, 3 426,65 грн. інфляційних втрат, 543,59 грн. 3% річних. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору від надав відповідачу послуги, які останній в порушення взятих на себе зобов'язань в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого за ним виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.09.2016 р. порушено провадження у справі № 910/17786/16, її розгляд призначено на 19.10.2016 р.

19.10.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.10.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 02.11.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2016 р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 16.11.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.11.2016 р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 28.11.2016 р.

В судовому засіданні 28.11.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 28.11.2016р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п.3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті64та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 28.11.2016р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2014р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (споживач) було укладено Договір № 412/14-ЕН про надання комунальних послуг (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов'язується надати послуги споживачу: теплову енергію, електричну енергію, питну воду, забезпечити каналізаційні стоки, а також проводити монтажні (за необхідністю), налагоджувальні роботи у орендованому чи взятому у лізинг приміщенні, а споживач зобов'язується отримати послуги та сплатити їх відповідно до умов, викладених в цьому Договорі.

Відповідно до п. 2.2. Договору виконавець зобов'язаний: надавати споживачу послуги у вигляді: теплової енергії, електричної енергії, питної води, відведення каналізаційних стоків, а також проводити монтажні, налагоджувальні та інші роботи у орендованому приміщенні згідно з окремим кошторисом та актом виконаних робіт.; розраховувати кількість спожитих споживачем послуг приладами обліку, встановленими у споживача, а при відсутності приладів обліку, обсяг послуг встановлюється розрахунковим шляхом; складати акти споживання комунальних послуг, а у разі надання додаткових послуг (монтажні, налагоджувальні та інші) складати акти виконаних робіт. На підставі актів виконавець виставляє платіжні вимоги (рахунки) за спожиті комунальні послуги чи виконані роботи; надавати споживачу (разом із супровідним листом) акт споживання комунальних послуг, виконаних робіт (при їх наявності) та платіжні вимоги (рахунки).

Пунктом 2.4.1. Договору передбачено, що споживач зобов'язаний впродовж 5 днів сплатити за платіжними вимогами (рахунками) за використані комунальні послуги або виконані роботи (при їх наявності), з дати їх отримання.

Крім того, за умовами п. 2.4.11. Договору споживач зобов'язаний отримувати Акти та платіжні вимоги (рахунки) за спожиті комунальні послуги та належним чином їх оформлювати у відповідності з п. 3.5. Договору.

Розрахунковим періодом вважається календарний місяць (п. 3.1. Договору).

В силу п. 3.2. Договору перший розрахунковий період починається з дати підписання Договору.

Відповідно до п. 3.3. Договору порядок розрахунків та оплати викладений у Додатку № 3, що є невід'ємною частиною даного Договору.

За умовами п. 3.4. Договору вартість послуг встановлена в калькуляції наданих послуг, затверджених у встановленому порядку виконавцем та тарифів міських енергопостачальних організацій (без ПДВ) орієнтовно на 01.09.2014р. складає: електроенергія (тариф - 1,2335грн./кВт*год) - 255,56 грн.; теплоенергія (тариф 923,33 грн./Гкал) - 4 154,99 грн., питна вода та каналізація (тариф - 6,22 грн./м.куб.) - 12,44 грн.

Пунктом 3.5. Договору передбачено, що за кожен місяць виконавець розраховує обсяг та вартість комунальних платежів, а у разі надання додаткових послуг - надає акт виконаних робіт. Акти та платіжні вимоги (рахунки) разом із супровідним листом споживач отримує у виконавця до 8 числа розрахункового місяця і впродовж одного дня повинен належним чином оформити Акти (підписати уповноваженою особою, поставити печатку), та повернути один оформлений примірник акту виконавцю. У разі відсутності (впродовж 3 днів з дня отримання) мотивованих письмових заперечень по рахунку споживання комунальних послуг, і акту надання додаткових послуг документи вважаються прийнятими споживачем, а послуги надані в повному обсязі та належним чином.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу послуги, склав акти № 167 від 30.01.2015 р. на суму 5 370,01 грн., № 340 від 27.02.2015 р. на суму 4 188,91 грн., № 511 від 31.03.2015 р. на суму 3 276,02 грн., та для оплати виставив платіжні вимоги № 23710 від 01.02.2015 р. на суму 5 370,01 грн. (отриманий відповідачем разом з актом 25.02.2015 р.), № 23872 від 01.03.2015 р. на суму 4 188,91 грн. (отриманий відповідачем разом з актом 16.03.2015 р.), № 24325 від 31.03.2016 р. на суму 12 834,94 грн. (отримано відповідачем разом з актом 24.04.2015 р.).

Проте, відповідач акти наданих послуг № 167 від 30.01.2015 р. на суму 5 370,01 грн., №340 від 27.02.2015 р. на суму 4 188,91 грн., № 511 від 31.03.2015 р. на суму 3 276,02 грн. у встановлений Договором строк не підписав, мотивованих письмових заперечень не надав, у зв'язку з чим послуги вважаються надані в повному обсязі та належним чином відповідно до п. 3.5. Договору.

Надані позивачем послуги оплатив частково в сумі 3 670,30 грн. шляхом зарахування переплати по орендній платі у рахунок оплати комунальних послуг на підставі листа від 23.06.2016 р., внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 9 164,64 грн.

Оскільки відповідач взяті на себе договірні зобов'язання в частині оплати наданих позивачем послуг належним чином не виконав, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначалось судом вище, п.2.4.1. Договору передбачено, що споживач зобов'язаний впродовж 5 днів сплатити за платіжними вимогами (рахунками) за використані комунальні послуги або виконані роботи (при їх наявності), з дати їх отримання.

В силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв надані позивачем послуги, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю їх вартості, відповідний борг в сумі 9 164,64 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 3 426,65 грн. інфляційних втрат та 543,59 грн. 3% річних, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал,період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

Також, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997р.).

В силу приписів п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 3 426,65 грн. суд вважає його арифметично невірним та таким, що суперечить приписами чинного законодавства, оскільки позивачем не було враховано приписи п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

За розрахунком суду, розмір інфляційних втрат складає 2 675,03 грн.

Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 543,59 грн., суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства через невірне визначення кількості днів календарного року ( у 2016 році не 365, а 366 днів), а також невірне визначення дня виникнення права на нарахування 3% річних.

Згідно з вірним розрахунком суду, з відповідача має бути стягнуто 3% річних в сумі 540,75 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати вартості наданих позивачем послуг, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням зазначеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст.32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (04209, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» (04050, місто Київ, вулиця Мельникова, будинок 2/10; ) 9 164 (дев'ять тисяч сто шістдесят чотири) грн. 64 коп. основного боргу, 2 675 (дві тисячі шістсот сімдесят п'ять) грн. 03 коп. інфляційних втрат, 540 (п'ятсот сорок) грн. 75 коп. 3% річних та 1 298 (одну тисячу двісті дев'яносто вісім) грн. 85 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.12.2016

Суддя М.Є. Літвінова