ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року Справа № 915/1035/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 56500 (ІПН НОМЕР_1)

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", вул. Лєскова, 9, м. Київ, 01011 ()

про визнання недійсною заяви на продаж валюти

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4, довіреність № 287 від 22.06.2015 року;

від відповідача: Чаленко В.В., довіреність № 802/15 від 22.12.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовними вимогами до відповідача Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання недійсною заяви, поданої 01.07.2008 року до Миколаївської обласної дирекції Відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про перерахування з позичкового рахунку № 20134291 коштів у сумі 68 042 дол. США на транзитний рахунок банку з метою продажу на міжбанківському валютному ринку та зарахування гривневого еквіваленту на поточний рахунок № НОМЕР_3 згідно умов кредитного договору № 010/01-04/08-384 від 25.06.2008 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 29.09.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 18.10.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.10.2016 року відкладено розгляд справи на 09.11.2016 року, у зв'язку з задоволенням клопотання представника позивача про витребування доказів у відповідача ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". Відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_6

В судовому засіданні 09.11.2016 року судом оголошувалась перерва до 23.11.2016 року з метою надання часу учасникам процесу ознайомитись з матеріалами справи, які були подані в судовому засіданні 09.11.2016 року.

23.11.2016 року на адресу господарського суду Миколаївської області від представника позивача надійшла заява про відвід судді вх. № 19649/16.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ФОП ОСОБА_1 про відвід судді вх. № 19649/16 від 23.11.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 05.12.2016 року.

В судовому засіданні 05.12.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне.

25.06.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 010/01-04/08-384, за умовами якого банк надає ФОП ОСОБА_1 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 68 042, 00 дол. США зі сплатою за користування кредитними коштами 15, 5 % річних з кінцевим терміном повернення 18.06.2018 року. В подальшому умови договору змінювались шляхом укладення додаткових договорів.

В червні 2015 року відповідач звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до ФОП ОСОБА_1 про затягнення заборгованості за кредитним договором № 010/01-04/08-384 від 25.06.2008 року. Як доказ надання кредиту відповідач надав меморіальний ордер № 1 від 01.07.2008 року.

В процесі розгляду даної справи відповідач стверджував, що виконав умови кредитного договору в повному обсязі та видав ФОП ОСОБА_1 кредит у валюті договору шляхом перерахування визначеної суми кредиту на позичковий рахунок № НОМЕР_4, після чого продав 68 042, 00 доларів США на міжбанківському валютному ринку за дорученням ФОП ОСОБА_1, оформленим заявою, поданою 01.07.2008 року до Миколаївської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та зарахував 307 890, 05 грн. на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_3. Копію заяви відповідач надав позивачу листом № 140-7-0-00-1798 від 09.09.2015 року.

Лише з моменту отримання копії даної заяви від 01.07.2008 року позивач змогла детально ознайомитись з її змістом, оскільки самостійно її не складала, особисто не подавала її відповідачу та не має жодного її екземпляру. Із вказаною заявою не ознайомлювалась, підписувала її після спливу певного проміжку часу після зарахування 307 890, 05 грн. на поточний рахунок № НОМЕР_3 на прохання працівників банку, та розцінювала дану заяву, внаслідок наданих пояснень, як необхідність усунення недоліків оформлення виданого кредиту у відповідності до п. 4.2 кредитного договору № 010/01-04/08-384 на підставі відповідної заяви, згідно з яким «кредитор на підставі письмової заяви позичальника, зобов'язується надавати кредитні кошти з позичкового рахунку шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок позичальника згідно цільового призначення».

Згідно з меморіальним ордером № 1 від 01.07.2008 року (як стверджує відповідач) кредит у валюті долар США був наданий шляхом зарахування визначеної договором суми на позичковий рахунок № НОМЕР_4, яким позивач розпорядилась в день його надання - 01.07.2008 року шляхом доручення банку про продаж всієї суми валюти на міжбанківському валютному ринку.

Проте, ознайомившись зі змістом заяви, зареєстрованої відповідачем 01.07.2008 року, позивач стверджує, що належного доручення банку на продаж 68 042, 00 доларів США на міжбанківському валютному ринку позивач не давала, оскільки вказана заява не визначає всіх необхідних умов для такого продажу, а відповідно не містить доручення як такого. Заява не містить вказівки на величину обмінного курсу та не визначає гривневий еквівалент іноземної валюти, яку позивач мала би отримати за результатами такого продажу. Також, позивач не надавала доручення банку у вказаній заяві на отримання від позивача комісії за надану послугу, розмір такої комісії.

Відтак, банк в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору, змінивши валюту зобов'язання, визначену у доларах США на національну валюту - гривні.

Позовні вимоги мотивовані наступним:

- заява від 01.07.2008 року не містить всіх необхідних реквізитів, визначених як обов'язкові п. 1.5, п. 3.4, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.8, п. 4.9, п. 4.16 Положення про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 05.03.2003 року № 82;

- відповідачем порушено конституційне право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження власністю позивача - кредитними коштами в розмірі 68 042, 00 дол. США, а його дії спрямовані на протиправне заволодіння грошовими коштами (ч. 1, 2 ст. 207 ГК України);

- правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним (ст. 27 ЦК України);

- заява від 01.07.2008 року є нікчемною в силу ст. 228 ЦК України, ч. 2 ст. 207 ГК України.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст. 3, 41 Конституції України, ст. 13, 16, 27, 202, 208, 215, 216, 236, 228, 509, 526, 633, 1028 ЦК України, ст. 20, 173, 193, ч. 1, 2 ст. 207, 333, 339 ГК України, Положенням про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затверджене постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 року № 281, Положенням про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 05.03.2003 року № 82.

Позивач просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності на підставі ст. 261 ЦК України, оскільки ФОП ОСОБА_1 не мала жодного екземпляру заяви від 01.07.2008 року, яка оспорюється, її самостійно не складала, отже, як зазначає позивач, не змогла надати їй повної оцінки та вплив на права позивача, та змогла ознайомитись з її змістом лише у вересні 2015 року з моменту надання копії цієї заяви відповідачем листом № 140-7-0-00-1798 від 09.09.2015 року. Отже, позивач вважає, що строк позовної давності для позивача починається саме з цього моменту.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов (арк. 54-55) та просив суд в позові відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив наступне.

На виконання умов п. 1.1.6 кредитного договору № 010/01-04/08-384 від 25.06.2008 року банком була здійснена видача кредитних коштів з перерахуванням їх на позичковий рахунок, а саме: 01.07.2008 року кредитні кошти в сумі 68 042, 00 дол. США були перераховані банком позичальнику на позичковий рахунок № НОМЕР_4.

Після чого, 01.07.2008 року ФОП ОСОБА_1 було написано заяву про те, що вона просить видані їй кошти в сумі 68 042, 00 дол. США з позичкового рахунку перерахувати на транзитний рахунок № НОМЕР_2 з метою продажу на міжбанковому валютному ринку та подальшого зарахування в гривні на поточний рахунок позивача № НОМЕР_3.

Отже, банк виконав умови договору та зарахував кошти на позичковий рахунок № НОМЕР_4 в доларах США, але ФОП ОСОБА_1 виявила бажання переконвертувати видані кошти в гривні та просила банк перерахувати їх на її власний поточний рахунок в гривні.

Грошові кошти отримані позивачем та частково погашалися позивачем в доларах США.

Факт видачі кредитних коштів також підтверджується судовим рішенням по справі № 915/1715/15.

Відповідачем також подано суду письмові доповнення до відзиву (арк. 193-195), в яких відповідач зазначив, що обраний стороною спосіб захисту не відповідає способам захисту, передбаченим ст. 16 ЦК України.

Керуючись ст. 256, 257, 267 ЦК України, відповідач заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в позові.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір № 010/01-04/08-384 від 25.06.2008 року (арк. 21-36).

В подальшому до даного договору між сторонами укладались додаткові угоди.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 25.11.2015 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.02.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2016 року, по справі № 915/1715/15 відмовлено в позові ФОП ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними п. 1.3 додаткової угоди від 30.03.2010 р. № 010/01-04/08-384/2, п.п. 4,5,7.5 додаткової угоди від 31.03.2010 р. № 010/01-04/08-384/3, п.1, пп.9.3 додаткової угоди від 28.12.2010 р. № 010/01-04/08-384/4 до кредитного договору від 25.06.2008 р. № 010/01-04/08-384 та про розірвання цього кредитного договору, які укладені між ними (арк. 57-90).

Таким чином, на підставі ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов'язання, яке в силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Умовами кредитного договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 договору кредитор з 25 червня 2008 року надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісію, а також виконати інші платежі визначені цим договором.

Відповідно до п. 1.1.1, п. 1.1.2 договору кредитний ліміт 68 042, 00 (шістдесят вісім тисяч сорок два) дол. США 00 центів, далі - кредит. Кредит в сумі 68 042, 00 (шістдесят вісім тисяч сорок два) дол. США 00 центів призначений на фінансування інвестиційних витрат, а саме: (проведення поточного ремонту території кафе-сауни «Венеція»: придбання меблів, побутової техніки).

Відповідно до п. 1.1.3 договору виконання зобов'язання позичальника за цим договором забезпечується заставою: автотранспортного засобу DAEWOO LANOS TF48Y, 2007 р.в., який на момент укладення цього договору належить позичальнику на праві власності.

Відповідно до п. 1.1.4 договору дата остаточного повернення кредиту 18 червня 2018 року.

Відповідно до п. 1.2, п. 1.2.1 договору сторони наступним домовились, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти, що розраховуються на основі процентної ставки, розмір якої може змінюватись на умовах цього договору. на дату укладення цього договору розмір процентної ставки складає 15, 5 % річних.

Відповідно до п. 4.1, п. 4.1.1, п. 4.1.2 договору обов'язковою умовою надання кредиту позичальнику є: наявність поточного рахунку у кредитора; сплата комісії згідно п. 1.3.1. цього договору, укладання договорів забезпечення, передбачених п. 1.1.3 цього договору, та укладання договорів страхування відповідно до п.п. 1.3.4., 9.3 цього договору.

Відповідно до п. 4.2 договору на умовах цього договору, після виконання позичальником обов'язкових умов, вказаних в п. 4.1. цього договору, кредитор на підставі письмової заяви позичальника, зобов'язується надавати кредитні кошти з позичкового рахунку шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок позичальника № ________________ згідно цільового призначення.

Відповідно до п. 1.4 договору видача кредиту - операція перерахування кредитних коштів кредитором з позичкового рахунку позичальника. Датою видачі кредиту вважається дата першого списання коштів з позичкового рахунку.

Відповідно до п. 4.2 Технологічної карти № 269 з адміністрування операцій кредитування корпоративних клієнтів, клієнтів МСБ, затвердженої проколом № 269 від 20.09.2007 року, перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку здійснюється у порядку, передбаченому кредитним договором, на підставі письмових заяв позичальника шляхом оформлення розпоряджень та/або платіжних доручень, зокрема, на транзитні рахунки "Райффайзен Банк Аваль" (рахунки для продажу/конверсії валюти, рахунки для оплати акредитивів та інші) тощо (арк. 143, 149).

Відповідно до п. 4.6 вищевказаної Технологічної карти перерахування кредитних коштів на транзитні рахунки в «Райффайзен Банк Аваль» здійснюється у наступних випадках: для здійснення продажу іноземної валюти за гривню (п. 4.6.1 Технологічної карти). У цьому випадку в кредитному договорі обов'язково має бути передбачено, що кредитні кошти можуть бути надані шляхом продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку з подальшим перерахуванням отриманого гривневого еквіваленту на поточний рахунок позичальника.

Позичальник у цьому випадку надає заяву на отримання кредиту з подальшим продажем іноземної валюти за гривню. Працівник підрозділу адміністрування кредитів готує розпорядження працівникам операційного підрозділу на перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на відповідний транзитний рахунок. Розпорядження візується працівником підрозділу адміністрування кредитів, начальником/заступником начальника підрозділу адміністрування кредитів, підписується уповноваженими особами Банку з правом першого та другого підпису. Одночасно працівник підрозділу адміністрування кредитів готує заяву на продаж іноземної валюти (встановленого зразка), яка візується працівником підрозділу адміністрування кредитів, начальником/заступником начальника підрозділу адміністрування кредитів та передається підрозділу продажу казначейських продуктів (арк. 143, 149).

Таким чином, операція з перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на транзитний рахунок банку з подальшим продажем іноземної валюти в гривню та зарахування гривневого еквіваленту на поточний рахунок позичальника відбувається на підставі двох заяв позичальника: 1) заяви на отримання кредиту з подальшим продажем іноземної валюти та 2) заяви на продаж іноземної валюти (встановленого зразка).

З поданих до матеріалів справи доказів, судом встановлено, що 01.07.2008 року позивачем ФОП ОСОБА_1 було подано до відповідача МОД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заяву вх. № 04-11/14-33165 від 01.07.2008 року, в якій позивач просив «перерахувати з позичкового рахунку № НОМЕР_4 грошові кошти в сумі 68 042 дол. США 00 центів на транзитний рахунок № НОМЕР_2 з метою продажу на міжбанківському валютному ринку та подальшого зарахування гривневого еквіваленту на поточний рахунок № НОМЕР_3 згідно умов кредитного договору № 010/01-04/08-384 від 25.06.2008 року» (арк. 47).

На підставі Технологічної карти № 269 від 20.09.2007 року Банком видано Розпорядження відділу платежів та обліку, казначейських, кредитних, депозитних та документарних операцій від 01.07.2008 року про проведення наступної операції (проодки): "видача кредиту по договору № 010/01-04/08-384 від 25.06.2008 року для продажу на міжбанківському валютному ринку з наступним зарахуванням гривневого еквіваленту на поточний рахунок клієнта НОМЕР_3 в МОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль". Розпорядження підписано директором МОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", головним бухгалтером МОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", начальником відділу моніторингу, кредитного контролю та адміністрування кредитів (арк. 142).

На виконання умов кредитного договору та вищевказаної заяви відповідач МОД АТ «Раййфайзен Банк Аваль» надав позивачу ФОП ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 68 042, 00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 01.07.2008 року, в якому в призначенні платежу зазначено «надання кредитних коштів згідно умов кредитного договору № 010/01-04/08-384 від 25.06.2008 року для продажу на міжбанківському валютному ринку та зарахуванню гривень на поточний рахунок клієнта». Грошові кошти зараховані на позичковий рахунок № НОМЕР_4 з подальшим зарахуванням на транзитний рахунок для вільного продажу № НОМЕР_2 (арк. 48).

Як вбачається з банківської виписки по особовому рахунку ФОП ОСОБА_1 № НОМЕР_3 за 01.07.2008 року та меморіального ордеру № 1 від 01.07.2008 року в цей день відбулось зарахування на вищевказаний поточний рахунок позивача грошових коштів в розмірі 307 890, 05 грн., призначення платежу: «транзитний рахунок, зарахування клієнтам купленої валюти, зарахування гривень після продажу 68 042, 00 доларів США по курсу 4, 525» (арк. 44, 141).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.10.2016 року у відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» витребувано додаткові документи, зокрема, оригінал заяви про продаж 68 042, 00 доларів США в 2008 році.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем подано письмові пояснення (арк. 110-111), у яких відповідачем зазначено, що так як вищевказаний документ відноситься до касових документів, 07.11.2016 року направлено запит до архіву Миколаївської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль». Отримано офіційну архівну довідку, що меморіальні та касові документи за 2008 рік (в тому числі і Вознесенського відділення за 2008 рік) були вилучені до знищення серед документів, що не підлягають зберіганню на підставі «Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання», затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 601 від 08.12.2004 року.

Тобто, вказаний документ був вилучений та знищений на підставі Акту № 12 від 31.01.2014 року, так як строк їх зберігання 5 років (арк. 115-119).

Факт отримання позивачем ФОП ОСОБА_1 грошових коштів в валюті "гривня" не заперечується сторонами.

Метою укладання кредитного договору було отримання коштів і відповідач з урахуванням заяви (волевиявленням) позивача виконав свої зобов'язання за договором, а саме спочатку надав позивачу кредит в іноземній валюті, а потім обміняв їх на національну валюту.

Кредитні кошти частково погашались позивачем ФОП ОСОБА_1 в валюті «долар США», що підтверджується банківською випискою по рахунку № НОМЕР_4 (арк. 139, 199).

Вищий господарський суд України в постанові від 17.08.2016 року, по справі № 915/1715/15 також зазначив, що «судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов кредитного договору відповідачем надано позивачу кредит саме в іноземній валюті в сумі 68 042,00 дол. США, що підтверджується зарахуванням коштів у доларах США на позичковий рахунок № НОМЕР_4 згідно з меморіальним валютним ордером від 01.07.2008 № 1, та на підставі заяви позивача від 01.07.2008 здійснено у встановленому порядку обмін кредитних коштів у сумі 68042,00 дол. США на гривню з зарахуванням їх на поточний рахунок позивача, відкритий у відповідача.

Наведене дає підстави для висновку про те, що відповідач своєчасно та належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а посилання позивача на істотне порушення договору спростовується матеріалами справи" (арк. 80-90).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 року № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Положення про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 05.03.2003 року № 82, встановлює загальні вимоги Національного банку України до оформлення та подання клієнтами платіжних доручень в іноземній валюті або банківських металах для здійснення транскордонних переказів (крім банківських металів) і переказів у межах України, заяв про купівлю або продаж іноземної валюти або банківських металів до уповноважених банків і інших фінансових установ (далі - уповноважені банки) та порядку їх виконання, а також порядку зарахування коштів в іноземній валюті або банківських металів на рахунки бенефіціарів та банків.

Відповідно до п. 1.5 вищевказаного Положення для здійснення операцій з купівлі або продажу іноземної валюти або банківських металів на міжбанківському валютному ринку України (далі - МВРУ) клієнти уповноважених банків використовують заяви про купівлю або продаж іноземної валюти або банківських металів за зразками, що наведені в додатках 2, 3, 4 та 5 до цього Положення, або за довільною формою, але із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 3.3 та 3.4 цього Положення. Разом з тим під час операції конвертації однієї іноземної валюти в іншу іноземну валюту або одного виду банківського металу в інший вид банківського металу клієнт подає до уповноваженого банку, що його обслуговує, заяву про купівлю іноземної валюти або банківських металів за довільною формою, але із зазначенням обов'язкових реквізитів, передбачених в абзацах другому - дев'ятому пункту 3.3 цього Положення. Для здійснення операцій з купівлі або продажу іноземної валюти на МВРУ клієнти уповноважених банків можуть використовувати форми заяв про купівлю або продаж іноземної валюти, аналогічні тим, що наведені у додатках 2-5 до цього Положення, але без урахування реквізитів, які стосуються банківських металів.

Як вказано вище, операція з перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на транзитний рахунок банку з подальшим продажем іноземної валюти в гривню та зарахування гривневого еквіваленту на поточний рахунок позичальника відбувається на підставі двох заяв позичальника: 1) заяви на отримання кредиту з подальшим продажем іноземної валюти та 2) заяви на продаж іноземної валюти (встановленого зразка).

До матеріалів справи подано заяву позичальника, якою останній просив банк перерахувати з позичкового рахунку грошові кошти в іноземній валюті на транзитний рахунок банку з метою подальшого продажу на валютному ринку. При цьому, позивач помилково вважає вказану заяву заявою на продаж іноземної валюти (встановленого зразка), оскільки оскаржувана заява за своїм змістом містить вимоги до банку не про продаж валюти, а про перерахування коштів на транзитний рахунок банку. За таких обставин, до спірних правовідносин не можуть застосовуватись вимоги Положення про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 05.03.2003 року № 82 (зокрема, як вказує позивач, в частині зазначення необхідних реквізитів).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В спірному випадку, позивач посилається на нікчемність заяви в силу приписів ст. 27, 228 ЦК України, ст. 207 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Враховуючи, що заява про перерахування коштів на транзитний рахунок банку не створює прав та обов'язків для сторін, суд дійшов висновку про помилковість тверджень позивача щодо того, що дана заява є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України та може бути визнана недійсною в судовому порядку на підставі п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Таким чином, позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови в позові.

Щодо застосування строку позовної давності у даній справі, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України. загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

До позовних вимог позивача про визнання недійсною заяви підлягає застосуванню загальна позовна давність, перебіг якої відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто в даному випадку з наступного дня після підписання заяви від 01.07.2008 року.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин їїпропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Оскаржувана позивачем заява була складена 01.07.2008 року, а з позовом до суду про визнання її недійсною позивач звернувся (відповідно до поштового штампу на конверті) лише 26.09.2016, тобто більше, ніж через вісім років після її складання, що свідчить про пропуск позивачем позовної давності.

Позивач ФОП ОСОБА_1, звертаючись з клопотанням про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, посилається на п. 13.6 кредитного договору та на лист ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вих. № 140-7-0-00-1798 від 09.02.2015 року, яким позивачу було надано заяву від 01.07.2008 року для ознайомлення (арк. 45-46). Таким чином, позивач стверджує про обізнаність з даною заявою лише з 09.02.2015 року.

Відповідно до п. 13.6 договору до всіх правовідносин, пов'язаних з укладенням та виконанням цього договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у п'ять років.

Суд дійшов висновку, що умови кредитного договору в частині збільшення строку позовної давності не можуть поширюватись на правовідносини з перерахування коштів на транзитний рахунок з метою подальшого продажу валюти на міжбанківському ринку, оскільки останні не регулюються умовами кредитного договору. Таким чином, строк позовної давності в спірному випадку становить за загальним правилом три роки.

Посилання позивача на обізнаність із заявою з моменту вручення її банком лише 09.02.2015 року суд не приймає, оскільки вказані обставини спростовуються викладеним у позовній заяві щодо того, що позивач підписувала заяву особисто, проте не читаючи її. Позивач, отримавши грошові кошти в липні 2008 року та вважаючи, що банк (відповідач) істотно порушив умови кредитного договору, починаючи з 2008 року не зверталась до відповідача з претензіями або до суду з цього питання і не оспорювала отримання грошових коштів (в кінцевому результаті) в національній валюті, тобто погоджувалась з таким порядком отримання коштів.

Враховуючи, що позивачем не було надано належних доказів поважності пропуску позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та відсутності правових підстав для його поновлення. Проте, враховуючи встановлення судом відсутності порушеного права особи, суд дійшов висновку про відмову в позові саме з підстав недоведеності порушеного права позивача, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, ст. 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

в позові відмовити.

Судовий збір в розмірі 1 378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 12.12.2016 року

Суддя Е. М. Олейняш