КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа№ 910/15482/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю секретаря: Добрицької В.С.

за участю представників:

позивача: не з'явився,

відповідача: не з'явився;

третьої особи: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС"

на рішення Господарського суду м. Києва від 20.10.2016

у справі №910/15482/16 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС"

до Державної казначейської служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області

про стягнення 18759,29 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2016 у справі №910/15482/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 20.10.2016, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Також, скаржник просив суд поновити строк на апеляційне оскарження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2016 для розгляду справи №910/15482/16 за апеляційною скаргою ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" було сформовано колегію суддів під головуванням судді Андрієнка В.В., суддів Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2016 апеляційну скаргу ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" було прийнято до провадження, відновлено строк на апеляційне оскарження та призначено до розгляду на 06.12.2016.

В судове засідання, яке відбулось 06.12.2016 не з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи, причини неявки суду не повідомили, про час та день судового засідання були повідомленні належним чином.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, як вбачається з матеріалів позовної заяви, скаржник вказав, що у зв'язку з тривалим, безпідставним та незаконним невиконанням рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2013 у справі №911/2922/13 Новомосковським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області завдано позивачу шкоди у розмірі 18759,28 грн, що становить собою суму нарахованих інфляційних втрат і 3% річних на присуджену до стягнення вказаним рішенням суму коштів.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила наступне, рішенням Господарського суду Київської області від 08.10.2013 у справі №911/2922/13 позов задоволено частково, присуджено до стягнення солідарно з Асоціації фермерів "Агрокомплекс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" 2000,00 грн пені, 1631,60 грн витрат по сплаті судового збору, 1422,49 грн витрат на оплату послуг адвоката.

Також присуджено до стягнення з Асоціації фермерів "Агрокомплекс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" 246,84 грн інфляційних втрат, 4468,50 грн 3% річних, 15675,00 грн пені.

Відповідно 11.11.2013 на виконання вказаного рішення Господарським судом Київської області видано два накази, за якими постановами відділу Державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області від 25.11.2013 відкриті виконавчі провадження №40971763 (щодо стягнення з АФ "Агрокомплекс" 246,84 грн інфляційних втрат, 4468,50грн 3% річних та 15 675,00 грн пені) та №40971673 (щодо солідарного стягнення з АФ "Агрокомплекс" та ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" 2000,00 грн пені, 1631,60 грн витрат по сплаті судового збору та 1422,49 грн витрат на оплату послуг адвоката).

В подальшому, постановами державного виконавця від 03.12.2013 виконавчі провадження №40971763 та № 40971673 в частині стягнення коштів з АФ "Агрокомплекс" приєднані до зведеного виконавчого провадження №43654886.

Зокрема, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку до 05.10.2016 регулювалися Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 зі змінами та доповненнями (надалі - Закон України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Отже, виконавчі дії - це заходи примусового виконання, перелік яких міститься в ст. 32 названого Закону, а саме: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.09.2014 у справі №911/2922/13 задоволено скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність органу державної виконавчої служби та визнано бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказів Господарського суду Київської області від 11.11.2013 у справі №911/2922/13 незаконною та протиправною.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.05.2016 у справі №911/2922/13 визнано за період з 13.09.2014 по 31.03.2016 бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказів Господарського суду Київської області від 11.11.2013 у справі №911/2922/13 протиправною.

Вказаними ухвалами суду було встановлено, що відділом Державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області не вжито належних та об'єктивних заходів виконавчого провадження як впродовж шестимісячного строку, так і з дати закінчення строку, наданого для добровільного виконання рішення.

Тому, позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що у зв'язку з тривалим, безпідставним та незаконним невиконанням рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2013 у справі №911/2922/13 йому було завдано збитків у розмірі 18759,28 грн, що становить собою суму інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на присуджену до стягнення даним судовим рішенням суму грошових коштів.

Як визначено ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України вказано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У відповідності до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судом першої інстанції в рішенні було зазначено, що позивач посилався на те, що понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні позивачем в строки при виконанні вказівок закону на вчинення ряду виконавчих дій грошових коштів у виконавчому провадженні з примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 11.11.2013 у справі №911/2922/13 у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю відділу Державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області.

Отже, фактично сума збитків, заявлена до стягнення в рамках даної справи, є сумою 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на присуджену до стягнення рішенням Господарського суду Київської області від 08.10.2013 у справі №911/2922/13 суму коштів у розмірі 25444,43 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням у справі №911/2922/13 присуджено до стягнення з Асоціації фермерів "Агрокомплекс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" суму пені, 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання зобов'язань за договором поставки на умовах товарного кредиту від 01.04.2011 №ТК010411/2, положень угоди про заміну кредитора у зобов'язанні від 22.04.2013, а також договору поруки від 21.12.2012 №21-12-2012-19.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку, боржниками, у розумінні ст. 609, 625 Цивільного кодексу України, є Асоціація фермерів "Агрокомплекс" та Товариство з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп", з яких рішенням Господарського суду Київської області від 08.10.2013 у справі №911/2922/13 стягнуто грошові кошти, а кредитором (стягувачем) є Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс". Відповідно орган державної виконавчої служби не є боржником у відносинах щодо виконання зобов'язань зі сплати коштів, що виникли між позивачем та Асоціацією фермерів "Агрокомплекс" і Товариством з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп", про які йде мова у рішенні від 08.10.2013 у справі №911/2922/13, оскільки Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не має обов'язку з особистого виконання грошового зобов'язання перед кредитором, а лише сприяння у такому виконанні шляхом застосуванням відповідних передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів примусу, у випадку відмови боржника від добровільного виконання рішення.

Колегія суддів погоджується з даним висновком Господарського суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Отже, за змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014 Верховного Суду України "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" та постановах від 06.06.2012 і від 24.10.2011 Верховного Суду України у справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відповідно передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відповідну правову позицію стосовно того, що за своєю правовою природою нарахування, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, є особливим заходом відповідальності, який застосовується саме до боржника та мають компенсаційних характер також наведено у постанові від 25.06.2014 Верховного Суду України у справі №6-25цс14 та постановах від 28.02.2013, від 21.04.2011, від 18.06.2014 Вищого господарського суду України по справах №14/094-12 й №37/403, №910/21089/13.

Позивачем було здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення як збитків, визначено спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Однак, колегія суддів зазначає, що за змістом вказаної норми, обов'язок сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми покладається саме на боржника у відповідному грошовому зобов'язанні. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013, а саме в п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", де зазначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 20.10.2016 у справі №910/15482/16 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 20.10.2016 у справі №910/15482/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/15482/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов