ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08 грудня 2016 р. Справа № 918/1078/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М. розглянувши матеріали справи

за позовом Фермерського господарства "Масарівські Липки"

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 72 239,96 грн.

В засіданні приймали участь:

Від позивача : не з'явився.

Від відповідача : не з'явився.

Суть спору: Фермерське господарство "Масарівські Липки" звернулося в Господарський суд Рівненської областіз позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 72 239 грн. 96 коп. заборгованості, з яких 58 225 грн. 54 коп. сума основного боргу, 2 096 грн. 12 коп. інфляційні втрати, 1 067 грн. 20 коп. 3% річних та 10 821 грн. 10 коп. пеня.

Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 30.11.2015р. Фермерське господарство "Масарівські Липки" та Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 уклали договір поставки продукції №15-90, у відповідності до умов якого позивачем було поставлено товар відповідачу, однак всупереч умовам договору відповідачем поставлений товар повністю не оплачено.

Ухвалою суду від 17.10.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 27.10.2016р.

Ухвалою суду від 27.10.2016р. розгляд справи відкладено на 22.11.2016р.

22.11.2016р. представник позивача, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав клопотання в якому підтримав позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 403 грн. 65 коп., пов'язані з забезпеченням явки представника позивача в судові засідання.

Ухвалою суду від 22.11.2016р. розгляд справи відкладено на 08.12.2016р.

Представник позивача в судове засідання 08.12.2016р. не з'явився, проте через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав клопотання про розгляд справи без участі представника Фермерського господарства "Масарівські Липки".

Представник відповідача в судові засідання 27.10.2016р., 22.11.2016р. та 08.12.2016р. не з'явився, відзиву на позов не подав. Проте, до Господарського суду Рівненської області повернулись поштові відправлення, якими відповідачу за адресою: 33001, АДРЕСА_1 було направлено ухвали від 17.10.2016р., 27.10.2016р. та 22.11.2016р. з довідкою відділення підприємства зв'язку: "За не запитом".

Разом з тим, з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що місце проживання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2: 33001, АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином був повідомлений про місце, дату та час судових засідань, крім того, останньому надавалося достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву, письмових пояснень та додаткових документів.

Така сама правова позиція знайшла своє відображення в пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" яким роз'яснено, що за змістом цієї норми (статті 64 ГПК України), зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд вбачає, що відповідно до статті 75 ГПК України наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду позовної заяви без участі представників сторін.

В результаті розгляду матеріалів справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2015р. між Фермерським господарством "Масарівські Липки" (надалі - Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - Покупець) було укладено договір поставки продукції №15-90 (надані - Договір; а.с. 16-17), відповідно до п. 1.1. якого постачальник бере на себе зобов'язання постачати покупцю товар згідно заявки, а покупець бере на себе зобов'язання його прийняти та оплатити.

У відповідності до п. 1.2 Договору асортимент, кількість, ціна та терміни поставок товару визначаються сторонами на кожну партію окремо. Документом, що підтверджує виникнення замовлення на кожну партію товару є погоджена постачальником заявка покупця, що надсилається постачальнику факсовим повідомленням або будь-яким іншим зручним для сторін способом.

Згідно з п. п.2.1 Договору ціна товару, що постачається, визначається у відповідності з ціною вказаною в прайсах-листах постачальника, які діють на момент виконання постачальником заявки покупця і вказуються в накладних.

Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника або шляхом внесення готівки в касу постачальника. Оплата товару проводиться на умовах відтермінування: 21 календарних днів (п.2.2 Договору).

У разі прострочення покупцем строків оплати вартості отриманого товару, він зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки (п.5.1 Договору).

Відповідно до п.п. 7.1., 7.4. даний договір набирає чинності з дати підписання його сторонами та скріплення печатками. Договору термін дії договору з 30 листопада 2015 року по 31 грудня 2016 року.

Договір підписано уповноваженими представниками, скріплено відбитками печаток сторін.

На виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 270 592 грн. 07 коп. за видатковими накладними № 1 від 01.12.2015р. на суму 29 715 грн. 78 коп., № 83 від 08.12.2015р. на суму 31 615 грн. 75 коп., № 118 від 11.12.2015р. на суму 12 522 грн. 71 коп., № 168 від 17.12.2015р. на суму 40 122 грн. 74 коп., № 208 від 23.12.2015р. на суму 35 286 грн. 13 коп., №1 від 02.01.2016р. на суму 28 236 грн. 66 коп., №28 від 11.0.12016р. на суму 37 585 грн. 86 коп., №66 від 16.01.2016р. на суму 20 039 грн. 91 коп., №140 від 28.01.2016р. на суму 12 744 грн. 59 коп. №31 від 04.02.2016р. на суму 19 722 грн. 04 коп. (а.с. 18-27).

Підписи уповноважених представників сторін на видаткових накладних, скріплені відбитками печаток обох сторін, підтверджують факт вчинення господарської операції з поставки товару та прийняття товару у позивача без будь-яких зауважень до оформлення видаткової накладної.

Відповідач свої зобов'язання за Договором своєчасно та в повному обсязі не виконав, розрахувався частково, у зв'язку з чим згідно з розрахунком позивача за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 рахується заборгованість в розмірі 58 225 грн. 54 коп.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив відповідачу письмову вимогу від 18.08.2016р. за № 241 про погашення наявної заборгованості. Відповідач на вимогу не відповів, грошові кошти позивачу не сплатив (а.с. 28-31).

Розглянувши матеріали справи, встановивши обставини справи і давши їм правову оцінку, господарський суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором поставки.

Договір поставки продукції №15-90 від 30.11.2015р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був (доказів суду не надано).

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, за ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем зобов'язання по передачі товару згідно договору поставки продукції №15-90 від 30.11.2015р. виконані на суму 270 592 грн. 07 коп., що стверджується видатковими накладними видатковими накладними № 1 від 01.12.2015р. на суму 29 715 грн. 78 коп., № 83 від 08.12.2015р. на суму 31 615 грн. 75 коп., № 118 від 11.12.2015р. на суму 12 522 грн. 71 коп., № 168 від 17.12.2015р. на суму 40 122 грн. 74 коп., № 208 від 23.12.2015р. на суму 35 286 грн. 13 коп., №1 від 02.01.2016р. на суму 28 236 грн. 66 коп., №28 від 11.0.12016р. на суму 37 585 грн. 86 коп., №66 від 16.01.2016р. на суму 20 039 грн. 91 коп., №140 від 28.01.2016р. на суму 12 744 грн. 59 коп. №31 від 04.02.2016р. на суму 19 722 грн. 04 коп.

Підписання покупцем накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого товару, у встановлені договором поставки строки, не виконав (доказів оплати суду сторонами не надано).

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем по договору на день розгляду спору становить 58 225 грн. 54 коп., відповідачем не сплачена (доказів сплати суду не надано), стверджується договором поставки продукції №15-90 від 30.11.2015р., видатковими накладними, які підписані покупцем, відповідачем належними та допустимими доказами не спростована та підлягає стягненню.

У зв'язку з простроченням відповідачем строків оплати товару, позивач також заявив у позові вимогу про стягнення з відповідача 10 821 грн. 10 коп. пені на підставі п.5.1 Договору за період прострочення з 26.02.2016р. по 25.08.2016р., 2 096 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 1 067 грн. 20 коп. 3% річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України за період прострочення з 26.02.2016р. по 06.10.2016р.

Виконання зобов'язання, згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимога позивача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних відповідає п. 5.1 Договору, ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ч.6 ст. 232 ГК України, ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховані на суму фактичного прострочення за вказаний період, їх розрахунок судом перевірений, визнаний вірним, тому вказані вимоги підлягають задоволенню в заявленій сумі.

Статтями 33 та 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням викладеного, відповідно до умов договору, обставин справи та вимог законодавства суд вважає, що відповідач не виконав договірні зобов'язання щодо порядку розрахунків за поставлений товар, прострочив їх оплату, тому позовні вимоги про стягнення 58 228 грн. 54 коп. основного боргу за поставлений товар, 10 821 грн. 10 коп. пені, 2 096 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 1 067 грн. 20 коп. 3% річних, судом визнаються обґрунтованими, доведеними і задовольняються повністю.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Суд зазначає, що в розумінні ст. 44 ГПК України до інших витрат відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (ст. 30 вказаного кодексу), витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду тощо.

Відповідно до п.6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" судовим експертам, перекладачам, іншим особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень, відшкодовуються: вартість проїзду до місця виклику і назад залізничним, автомобільним, водним і повітряним транспортом; страхові платежі за державне страхування на транспорті, вартість попереднього продажу проїзних документів, проїзд автомобільним транспортом (крім таксі) до залізничної станції, аеропорту, якщо вони знаходяться за межами населеного пункту; найом жилого приміщення; добові в розмірах, встановлених законодавством про службові відрядження. В усіх зазначених випадках відшкодуванню підлягає мінімальна вартість проїзду та мінімальна (для населеного пункту, в якому знаходиться господарський суд) вартість проживання в готелі. Документально підтверджені відомості про таку вартість та про фактичні витрати на проїзд і проживання подаються заінтересованими особами.

При цьому зазначені витрати до складу ціни позову не входять.

В свою чергу, відповідно до ст. 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Позивачем на підтвердження розміру понесених витрат на придбання проїзних квитків з метою забезпечення участі в судових засіданнях 27.10.2016р. та 22.11.2016р. представника фермерського господарства "Масарівські Липки" надані копії проїзних квитків на проїзд представника позивача автобусом з м. Тернопіль до м. Рівне в зворотному напрямку на загальну суму 403 грн. 65 коп.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що витрати позивача в частині вартості проїзду представника є обґрунтованими і підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у вказаній сумі.

На підставі статті 49 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 1 378 грн. та понесені позивачем судові витрати в розмірі 403 грн. 65 коп., а разом 1 781 грн. 65 коп.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (33001, АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь Фермерського господарства "Масарівські Липки" (48260, Тернопільська область, Гусятинський район, м. Копичинці, вул. Богуна, буд. 45, ) 58 228 грн. 54 коп. основного боргу, 10 821 грн. 10 коп. пені, 2 096 грн. 12 коп. інфляційних втрат, 1 067 грн. 20 коп. 3% річних та 1 781 грн. 65 коп. судових витрат.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення підписане суддею "13" грудня 2016р..

Суддя Горплюк А.М.