ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року Справа № 904/2977/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №б/н від 18.05.2016 р.;

від відповідача-1: ОСОБА_2 представник, довіреність №1879-К-Н-О від 29.04.2015 р.;

представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Дніпродзержинської міської організації Українського товариства мисливців та рибалок на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 року у справі № 904/2977/16

за позовом Дніпродзержинської міської організації Українського товариства мисливців та рибалок, м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

до відповідача-1 Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", м. Дніпро

до відповідача-2 Управління Державної Казначейської служби України м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

про стягнення збитків на суму 14 614,17 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 року у справі № 904/2977/16 ( у складі колегії суддів: головуючий колегії: ОСОБА_3, суддів: Бондарєва Е.М., Мілєва І.В.) в задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивовано недоведеністю позивачем порушення ПАТ "ПРИВАТБАНК" Умов та Правил надання банківських послуг, Умов та Правил обслуговування по розрахунковим картам, здійснення банком помилкового зарахування грошових коштів у сумі 14 161,17 грн. у період з 11.08.2015 року по 15.10.2015 року на рахунок №0013, відсутністю всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: неналежну оцінку доказів по справі, порушення приписів ст. ст. 193, 224 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 1066 Цивільного кодексу України.

Просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 спростовує доводи апелянта. Зазначає, що позивач не надав належних доказів нанесення збитків з вини відповідача-1. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 року відповідно до ст.24 Господарського процесуального кодексу України було змінено процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Управління Державної Казначейської служби України в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області на статус відповідача-2.

Управління Державної Казначейської служби України в м. Дніпродзержинську в поясненні на апеляційну скаргу зазначило, що позивачу були надані розяснення стосовно порядку повернення помилково зарахованих коштів до бюджету у відповідності до постанови КМУ від 16.02.2011 року №106. З даного листа вбачається, що грошові кошти в сумі 14 161, 17 грн. були зараховані на р/р 0013 ККД 22090500- державне мито, не віднесене до інших категорій. Контроль справляння платежів за даними реквізитами покладено на Міністерство юстиції України.

Також Управління Державної Казначейської служби України в м. Дніпродзержинську заявило клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Заслухавши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" про стягнення збитків у розмірі 14 161, 17 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в наслідок помилки банку при встановленні обладнання грошові кошти у розмірі 14 161, 17 грн., які сплачувались фізичними особами на його рахунок 3236, були зараховані на рахунок Управління Державної Казначейської служби України в м. Дніпродзержинську.

Дану обставину відповідач визнав, звертався листом до Управління Державної Казначейської служби України в м. Дніпродзержинську, в якому зазначив на технічну помилку банку та просив отримувача коштів повернути їх банку, однак таке перерахування не відбулося.

Правовою підставою позову позивач зазначив приписи ст.ст.225, 225 Господарського кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір № 346634/Т на підключення до послуги "Еквайринг" банківського терміналу для проведення фінансових операцій на поточному рахунку позивача № 3236 (а. с. с. 77).

Договір про надання послуг "Еквайринг" знаходиться у загальному доступі у мережі Інтернет на сайті http://www.privatbank.ua., підписавши який позивач погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг (які розміщенні на сайті банку http://www.privatbank.ua), Тарифами банку, Інструкцією "Порядок проведення операцій з використанням платіжних карток", а також зобов'язався регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті http://www.privatbank.ua.

На виконання вищевказаної анкети-заяви позивачу 15.02.2013 року був встановлений термінал № S1DD00BF (а. с. 98).

10.11.2015 року позивач звернувся до відповідача з листом № 4, в якому зазначив, що 11.08.2015 року працівниками відповідача позивачу було встановлено еквайринг S1DD00BF, до якого підключено два рахунки № 0013 та № 3236. Працівниками відповідача помилково було встановлено на основний рахунок рахунок дежмита №0013, а на рахунок держмита встановлено р/р позивача № 3236. Дана обставина призвела до помилкового зарахування 14 161, 17 грн. на рахунок № 0013, а на рахунок № 3236 - 34 грн., у зв'язку з чим просив відповідача повернути грошові кошти у розмірі 14 161, 17 грн. на розрахунковий рахунок № 3236 (а.с. 37).

Викладені в листі обставини підтвердив і відповідач-1 у своєму листі на імя Начальника Управління Державної Казначейської служби України м. Дніпродзержинську (а.с.17).

24.12.2015 року позивач звернувся до начальника Управління Державної казначейської служби України м. Дніпродзержинська із заявою про повернення грошових коштів, помилково перерахованих з вини банку (а.с. 37).

Листом від 28.12.2015 року № 06-08/2887 Головне управління Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області повідомило позивача, що повернення помилково та/або надміру зарахованих податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету. Органи, що контролюють справляння надходжень до бюджету, затверджені постановою КМУ від 16.02.2011 року № 106 (а. с. 38).

Втрату належних йому 14 161,17 грн. позивач вважав збитками, які завдані йому відповідачем-1 у звязку з неналежним виконанням останнім умов договору від 07.02.2013 року.

Колегія суддів поділяє висновок оскаржуваного рішення щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача-1 вказаної суми як збитків позивача. Однак відмова позивачу в позові залишає без судового захисту його порушене право, яке слід відновити за рахунок відповідача-2 та стягнути з нього вказану суму як безпідставно отриману.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 2, 3 ст. 342 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єктам господарювання, які мають самостійний баланс, рахунки відкриваються для розрахунків за продукцію, виконані роботи, надані послуги, для виплати заробітної плати, сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), а також: інших розрахунків, пов'язаних з фінансовим забезпеченням їх діяльності. Суб'єкт підприємництва має право відкривати рахунки для зберігання грошових коштів, здійснення всіх видів операцій у будь-яких банках України та інших держав за своїм вибором і за згодою цих банків у порядку, встановленому Національним банком України.

Згідно ч. 3-5 ст. 341 Господарського кодексу України безготівкові розрахунки можуть здійснюватися у формі платіжних доручень, платіжних вимог, вимог-доручень, векселів, чеків, банківських платіжних карток та інших дебетових і кредитових платіжних інструментів, що застосовуються у міжнародній банківській практиці.

При безготівкових розрахунках усі платежі провадяться через установи банків шляхом перерахування належних сум з рахунку платника на рахунок одержувача або шляхом заліку взаємних зобов'язань і грошових претензій.

Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно п. п. 1.9 ст. 1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні (далі - Закон) еквайринг - послуга технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на приписи ст. 224 Господарського кодексу України, згідно якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно приписів ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний відшкодувати на вимогу суб'єкту завдані збитки у добровільному порядку в повному обсязі.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У даному випадку докази порушення банком умов укладеного сторонами договору еквайрингу, позивачем не надані. Протиправність поведінки, як один з елементів складу цивільного правопорушення, не доведена.

Колегією суддів під час розгляду апеляційної скарги з пояснень представника позивача встановлено, що згідно наданих ним квитанцій (а.с. 41-47) грошові кошти, сплачені фізичними особами, зараховувались на рахунок №0013 Управління Державної Казначейської служби України м. Дніпродзержинську, тобто фактично відповідач-2 отримав зазначені кошти безпідставно.

Відповідно ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як було зазначено вище, і позивач, і відповідач-1 звертався до відповідача-2 щодо повернення отриманих грошових коштів в розмірі 14 161,17 грн. Грошові кошти не повернуті з посиланням на особливу процедуру їх повернення з державного бюджету України.

В пункті 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову)

Колегія суддів вважає, що встановивши факт безпідставного надходження грошових коштів на рахунок Управління Державної Казначейської служби України м. Дніпродзержинську, суд не надав належну оцінку листу відповідача-2 від 28.12.2015 року №06-08/2887 на адресу позивача (а.с.38). Саме з цього листа вбачається, що позивач не має можливості звернутися щодо повернення помилково зарахованих доходів бюджету, тому що таке повернення здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету.

Тобто, встановивши відсутність підстав для стягнення з відповідача-1 спірної суми, суд не захистив порушене право позивача, хоча мав докази безпідставно отримання на той час третьою особою у справі грошових коштів, належних позивачу та мав процесуальну можливість такого захисту.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд не надав належну оцінку доказам позивача, допустив порушення норм процесуального права, не залучив до участі у справі належного відповідача, не врахував правову позицію, викладену в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення", висновок про відмову в позові є помилковим.

Позовні вимоги підлягають задоволенню за рахунок відповідача-2, в задоволенні позову до відповідача-1 слід відмовити.

Згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати в розмірі 2893,80грн. (а.с.9, 154) слід покласти на відповідача-2.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 року у справі № 904/2977/16 скасувати.

Стягнути з Управління Державної Казначейської служби України в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області на користь Дніпродзержинської міської організації Українського товариства мисливців та рибалок безпідставно отримані кошти у сумі 14 161,17 грн. та судовий збір 2893,80грн.

Видачу наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М.Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 13.12.2016 року.