РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р. Справа № 906/742/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В. ,

суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" на рішення господарського суду Житомирської області від 11.10.2016 р. у справі №906/742/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро"

про стягнення 144977,27 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 11.10.2016 року у справі №906/742/16 (суддя Гансецький В.П.) визнано недійсним пп.6.1 договору № 10/09 про надання послуг по організації перевезення вантажу від 10.09.2015р. укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" в частині відповідальності замовника по сплаті перевізнику штрафу за прострочення виконання зобов'язань по даному договору. Позов задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, - 110156,40 грн. боргу за надані послуги згідно договору № 10/09 про надання послуг по організації перевезення вантажу від 10.09.2015р., 23728,28 грн. пені, 2037,14 грн. 3% річних, 6260,50 грн. інфляційних нарахувань та 2132,73 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування рішення, суд зазначив, що факт надання позивачем відповідачу транспортних послуг підтверджується, зокрема, підписаними та завіреними печатками обох сторін актами приймання-передачі наданих послуг: №30 від 18.09.2015 року, №31 від 18.09.2015 року, №53 від 19.11.2015 року, №56 від 04.12.2015 року, №57 від 04.12.2015 року, підписаним сторонами актом звірки взаємних розрахунків станом на 25.07.2016 року, а також підписаними товаро-транспортними накладними та реєстром перевезень з поля на склад. Враховуючи наведене суд дійшов висновків про часткове задоволення позовних вимог. Поряд з цим, розглядаючи заявлений позивачем штраф в сумі 2776,54 грн. та оцінюючи пп. 6.1 договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично у даному підпункті договору встановлено дві неустойки у вигляді пені, але одну з них названо штрафом, оскільки цей штраф розраховується як пеня, що суперечить визначенню штрафу, зазначеному у ч.2 ст.549 ЦК України. З огляду на вказане, господарський суд на підставі ст. 83 ГПК України, визнав недійсним пп. 6.1 договору №10/09 від 10.09.2015 року в частині відповідальності у вигляді штрафу як такого, що суперечить законодавству.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро", звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 11.10.2016 року у справі №906/742/16 і прийняти нове рішення, яким в позові фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Зокрема, апелянт зазначає, що послуги по перевезенню за заявками №4, №5 взагалі не було надано позивачем, а рахунки-фактури №56 від 04.12.2015 року на суму 38070 грн., №57 від 04.12.2015 року на суму 12608 грн., та акти приймання-передачі даних послуг на суму 38070 грн. та на суму 12608 грн. є фіктивними. Окрім того, за заявкою №5 позивачем не надано жодної товаро-транспортної накладної в підтвердження наданих послуг по перевезенню.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що за заявкою №5 перевезення здійснювалось з поля на склад замовника і товаро-транспортна накладна не складалась, оскільки відстань, на яку здійснювалось перевезення була невеликою, про що свідчить ставка фрахту - 50 грн./т та вартість перевезення - 12608 грн. Просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Гор.Інвест Агро", а рішення господарського суду Житомирської області від 11.10.2016 року у даній справі залишити без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 10.09.2015р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач/перевізник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" (відповідач/замовник) укладено договір № 10/09 про надання послуг по організації перевезення вантажів, відповідно до п. 2.1, 2.2 якого сторони погодили, що перевізник зобов'язується надати замовнику в межах території України послуги з організації та виконання перевезень автомобільним вантажним транспортом (далі - транспортним засобом), а замовник, в свою чергу, зобов'язується сплатити встановлену за послуги плату (а.с.14).

Згідно п.2.3 договору, маршрут перевезення, вантаж, час та дата узгоджується з перевізником та вказується замовником у письмовій заявці, яка є невід'ємною частиною даного договору. Вартість перевезення обумовлюється в письмовій заявці (п.3.1 договору).

Пунктом 3.2 договору визначено, що розрахунки замовника з перевізником за надання транспортних послуг проводяться замовником на підставі оригіналів документів -рахунку. Після виконання послуг між сторонами підписується акт виконаних робіт.

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України, ст.174 ГК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. ст.307 ГК України та ст.909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Колегією суддів встановлено, що у відповідності до п. 2.3 договору замовником подано письмові заявки на перевезення вантажу, а саме заявка №1 від 10.09.2015 року з зазначенням вартості перевезення - 20952 грн., заявка №2 від 14.09.2015 з зазначенням вартості перевезення - 21516 грн., заявка №3 від 01.11.2015 року з зазначенням вартості перевезення - 67967,40 грн., заявка №4 від 23.11.2015 року з зазначенням вартості перевезення - 38070 грн., заявка №5 від 28.10.2015 року з зазначенням вартості перевезення - 12608 грн.

На виконання вказаних заявок та умов договору № 10/09 про надання послуг по організації перевезення вантажів від 10.09.2015р. позивачем було надано відповідачу транспортні послуги по перевезенню вантажів на загальну суму 161108,40 грн., що підтверджується підписаними та завіреними печатками обох сторін актами приймання-передачі наданих послуг: № 30 від 18.09.2015р. на суму 20952 грн., № 31 від 18.09.2015р. на суму 21516 грн., № 53 від 19.11.2015р. на суму 67962,40 грн., № 56 від 04.12.2015р. на суму 38070 грн., № 57 від 04.12.2015р. на суму 12608 грн. (а.с. 20, 22, 24, 26, 28).

Відповідач своїх договірних зобов'язань по оплаті наданих позивачем транспортних послуг належним чином не виконав. Зокрема, ТОВ "Гор.Івест Агро" було оплачено послуги по акту №30 від 18.09.2015 року на суму 20952 грн., частково оплачено послуги по акту №31 від 18.09.2015 року на суму 20000 грн. та частково оплачено послуги по акту №53 від 19.11.0215 року на суму 10000грн., що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку (а. с. 32) та актом звірки взаєморозрахунків (а. с. 33).

Натомість, доказів повної оплати послуг визначених сторонами в акті приймання-передачі №31 від 18.09.2015 року на суму 1516 грн., в акті приймання-передачі №53 від 19.11.2015 року на суму 57962, 40 грн., в акті приймання-передачі №56 від 04.12.2015 року на суму 38070,00 грн. та в акті приймання-передачі №57 від 04.12.2015 року на суму 12608,00 грн. - матеріали справи не містять.

Доводи апелянта про те, що послуги по перевезенню за заявками №4 та №5 позивачем надано не було, оцінюються колегією суддів критично, оскільки надання послуг за вказаними заявками підтверджується підписаними директором відповідача актами приймання-передачі №56 від 04.12.2015 року та №57 від 04.12.2015 року (а. с. 26, 28).

Окрім того, факт надання послуг по перевезенню вантажу за заявкою №4 підтверджується товаро-транспортними накладними від 23.11.2015 року (поставлено 40,860 т сої), від 23.11.2015 року (поставлено 38,760 т сої) та від 24.11.2015 року (поставлено 47,280 т сої), а за заявкою №5 - реєстром перевезення сої від 04.12.2015 року (а. с. 92-95).

Оцінюючи твердження апелянта про те, що сторони по факту перевезення уточнили заявку №3, встановивши в ній меншу суму за послуги перевезення та перепідписали акт приймання-передачі виконаних робіт №53, визначивши вартість послуг в сумі 49653,00 грн., колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять товаро-транспортні накладні, а саме від 01.11.2015 року - відвантажено 37,960 т сої; від 01.11. 2015 року - відвантажено 38,670 т сої; від 02.11.2015 року - відвантажено 38,870 т сої; від 02.11.2015 року - відвантажено 37,990 т сої; від 03.11.2015 року - відвантажено 37,740 т сої; від 03.11.2015 року - відвантажено 13,590 т сої; від 04.11.2015 року - відвантажено 37,650 т сої; від 07.11.2015 року - відвантажено 27,480 т сої; від 08.11.2015 року - відвантажено 38,970 сої (а. с. 83-91), відомості яких відповідають змісту відображеному в акті приймання-передачі виконаних робіт №53, з визначеною загальною сумою наданих послуг - 67962,40 грн. (а. с. 24).

Окрім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем 14.12.2015р. було здійснено часткову оплату у розмірі 10000,00 грн. з призначенням платежу "за транспортні послуги згідно рахунку № 53 від 19.11.2015р. (а. с. 32), що свідчить про визнання боргу відповідачем згідно акту виконаних робіт №53, на оплату якого було виставлено рахунок-фактуру №53 від 19.11.2015 року, а також спростовує доводи апелянта про фіктивність вказаного акту.

Наведене свідчить, що перевізником у період з 01.11.2015 року по 08.11.2015 року було надано замовнику послуги саме на суму 67962,40 грн., а не як стверджує апелянт на суму 49653,00 грн., що було правомірно встановлено судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт надання позивачем відповідачу транспортних послуг підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі № 30 від 18.09.2015р., № 31 від 18.09.2015р., № 53 від 19.11.2015р., № 56 від 04.12.2015р., № 57 від 04.12.2015р. (а.с.20,22,24,26,28); актом звірки взаємних розрахунків станом на 25.07.2016р. (а.с.33); товаро-транспортними накладними та реєстром перевезень з поля на склад (а.с.83-95).

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Пунктом 5.3 договору сторони визначили, що протягом п'яти банківських днів з моменту підписання актів виконаних робіт замовник зобов'язаний здійснити оплату послуг перевізника згідно умов договору.

Натомість апеляційним судом безспірно встановлено, що відповідач надані послуги за договором №10/09 від 10.09.2015 року сплатив частково в сумі 50952,00 грн., що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку (а.с. 32), внаслідок чого у ТОВ "Гор.Івест Агро" перед ФОП ОСОБА_1 утворилась заборгованість в сумі 110156,40 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 25.07.2016 року (а.с.33).

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних за період з 14.12.2015 року по 25.07.2016 року, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для стягнення з відповідача 3% річних в сумі 2037,14 грн.

Згідно п. 3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Дослідивши наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат (а.с.5), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за період прострочення з грудня 2015 по червень 2016 року до стягнення підлягають інфляційні втрати в сумі 6260,50 грн., замість заявлених позивачем - 6278,91 грн.

Згідно п.6.1 договору сторони погодили, що за прострочення виконання зобов'язань, визначених п.5.3. замовник виплачує перевізнику штраф у розмірі 5 відсотків від суми платежу за кожен день прострочення. За прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми платежу за кожен день прострочення. За порушення зобов'язань, встановлених даним договором, винна сторона зобов'язана перерахувати на рахунок іншої сторони штрафні санкції протягом 3 банківських днів з моменту отримання письмової претензії.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання на відміну від пені, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Здійснивши перерахунок заявленої позивачем пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний розрахунок є вірним, відповідає чинному законодавству та умовам договору, а тому підлягає стягненню в сумі 23728,28 грн.

Розглядаючи заявлений позивачем штраф в сумі 2776,54 грн. та оцінюючи п. 6.1 договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично у даному пункті договору встановлено дві неустойки у вигляді пені, але одну з них названо штрафом, оскільки цей штраф розраховується як пеня, що суперечить визначенню штрафу, зазначеному у ч.2 ст.549 ЦК України. З огляду на вказане, господарський суд визнав недійсним п. 6.1 договору №10/09 від 10.09.2015 року в частині відповідальності у вигляді штрафу як такого, що суперечить законодавству.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично у підпункті 6.1 договору встановлено дві неустойки у вигляді пені, але одну з них названо штрафом, оскільки цей штраф розраховується як пеня, наведене суперечить визначенню поняття штрафу в розумінні ч.2 ст.549 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, встановивши що, п. 6.1 договору в частині відповідальності у вигляді штрафу суперечить положенню ч. 2 ст.549 ЦК України, яка визначає поняття штрафу та порядок його нарахування, суд першої інстанції використав надане йому ст. 83 ГПК України право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству, що з наведених вище мотивів не є підставою для скасування в цій частині судового рішення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 11.10.2016 р. у справі №906/742/16 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №906/742/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Бучинська Г.Б.