РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2016Справа №910/23066/15

За позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до товариства з обмеженою відповідальністю «РАНФОРТ ЛТД»

треті особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,

1. Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк»

2. Національний банк України

про стягнення 544708750,44 грн.

Суддя Ковтун С.А.

Представники учасників процесу:

від позивача Таболін О.С. (за дов.)

від відповідача Бондар О.О. (за дов.), Москаленко А.С. (за дов.)

від третіх осіб не прибули

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «РАНФОРТ ЛТД» про стягнення 544708750, 44 грн., з яких: 281520886, 41 грн. заборгованості за кредитом, 37253311,81 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 193224675,60 грн. заборгованості за відсотками, 25569183,10 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків, 4234382,65 грн. 3 % річних від суми простроченого кредиту, 2906310,87 грн. 3 % річних від суми прострочених відсотків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не повернув 281520886,41 грн. кредиту, наданого йому за договором РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009, який укладено з відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк». Обґрунтовуючи своє право вимоги за даним договором позивач посилається на договір купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013, за яким він придбав у публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (правонаступник відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк») право вимоги за договором РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009.

08.09.2015 Господарським судом міста Києва порушено провадження у справі, залучено до участі публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» як третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідач позовні вимоги відхилив повністю, посилаючись на те, що позивач не виконав своїх зобов'язань за договором РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009 та створив перепони для виконання своїх обов'язків відповідачем, фактично відмовився приймати виконання відповідачем своїх зобов'язань, що свідчить про те, що позивач простив відповідачеві борг.

27.10.2015 до участі у справі був залучений Національний банк України як третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Національний банк України позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити.

17.11.2015 рішенням Господарського суду міста Києва в задоволення позову відмовлено повністю. Рішення обґрунтовано відсутністю згоди відповідача на заміну кредитора у зобов'язанні. Дане рішення 23.02.2016 залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду.

27.04.2016 Вищим господарським судом України постанова Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 скасовані, справу передано на новий розгляд.

Підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд стала неповнота судового розгляду. Вищий господарський суд України зазначив, що суди не дали належної правової оцінки договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013, укладеному між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», а також додатковим угодам № 22, № 23, № 24, № 25, № 26, № 27, № 28, № 29, № 30 до договору РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009, які були укладені між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «РАНФОРТ ЛТД».

Під час нового розгляду позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. На спростування доводів щодо відсутності згоди відповідача на заміну кредитора за договором РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009 позивач посилається на факт укладення тридцяти додаткових угод до договору, що, на його думку, свідчить про схвалення правочину про заміну кредитора.

Національний банк України надав суду свої пояснення, в яких підтримав позов з підстав, наведених позивачем.

В свою чергу, відповідач позовні вимоги відхилив. Крім заперечень, які наводились відповідачем під час первісного розгляду справи, ним наведені нові заперечення проти позову, які ґрунтуються на такому:

- договір РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009 є договором купівлі-продажу майнових прав на цінні папери з умовою їх зворотного викупу, а не кредитним договором. За договором відповідач виступає не тільки боржником, а й кредитором, оскільки, згідно з його умовами, клієнт передає банку майнові права на цінні папери проти отримання грошової суми, та у наступному банк повертає клієнту майнові права на цінні папери проти внесення клієнтом грошових коштів у більшому розмірі;

- відповідач не мав можливості розпоряджатись грошовими коштами, вигодонабувачем від укладення договору був банк;

- директор, який підписав від імені відповідача договір РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009, перевищив свої повноваження;

- всі додаткові угоди до даного договору, починаючи з додаткової угоди № 2 від 10.01.2011, слід вважати недійсними, а сам договір таким, термін дії якого скінчився 27.12.2010;

- додаткова угода № 6 від 01.06.2012 та всі наступні угоди суперечать Податковому кодексу України, оскільки встановлюють строк дії договору РЕПО значно довше встановленого законом річного строку;

- кошти за договором були отримані не в кредит, а для придбання в інтересах позивача цінних паперів;

- позивач неправомірно застосував штрафні санкції.

Позивач не погодився з доводами відповідача про те, що договір РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009 є договором купівлі-продажу майнових прав на цінні папери з умовою їх зворотного викупу. На його думку, дана обставина спростовується тим, що за умовами договору право власності на цінні папери не переходить до банку. Цінні папери виступають забезпеченням виконання зобов'язання з повернення грошових коштів і позивач не звертав стягнення на дані цінні папери.

Суд своєю ухвалою від 21.07.2016 зупинив провадження у справі № 910/23066/15 до набрання законної сили рішенням у справі № 910/31390/15.

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з клопотанням про поновлення провадження у справі, яке мотивоване усуненням обставин, що стали підставою для його зупинення.

05.09.2016 суд поновив провадження у справі.

До прийняття рішення відповідачем були подані заяви про застосування до спірних вимог позовної давності.

Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» пояснень по суті спору не подало, про день та час судових засідань було повідомлено належним чином, його представник у судові засідання не з'явився.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

22.10.2009 між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - банком) та товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Ранфорт ЛТД» (далі - клієнтом) було укладено договір РЕПО № РО 01.007/09 (далі - Договір РЕПО).

Протягом дії Договору РЕПО сторони неодноразово змінювали його умови шляхом укладення відповідних додаткових угод. Остаточна редакція Договору РЕПО викладена у додатковому договорі № 30 від 27.04.2014.

Зокрема, згідно з п. 1.1 Договору РЕПО в редакції додаткового договору № 30 від 27.06.2014, відповідач прийняв на себе зобов'язання передати банку на строк з 22.10.2009 до 06.08.2014 включно майнові права на цінні папери, зазначені в п. 1.6 цього Договору, а банк прийняв зобов'язання надати клієнту на умовах, передбачених цим Договором, грошові кошти в сумі 281520886,41 грн. на строк до 06.08.2014 р. включно.

Відповідач зобов'язався повернути кошти банку в сумі 474745562,01 грн., а банк зобов'язався повернути клієнту майнові права на цінні папери на дату повернення клієнтом грошових коштів (п. 1.3 Договору РЕПО).

Пунктом 1.5 Договору РЕПО в редакції додаткового договору № 30 від 27.06.2014 визначено, що різниця між сумою грошових коштів, що надаються банком клієнту згідно п. 1.1 цього Договору, та грошовими коштами, що повертаються клієнту банку згідно з п. 1.3 цього Договору, є процентним доходом банку (процентними витратами клієнта) за користування клієнтом наданими грошовими коштами та становить 193224675,60 грн..

Сторонами в п. 1.7 Договору передбачено, що право власності на цінні папери, зазначені в п. 1.6 цього Договору, не переходить від клієнта до банку протягом всього строку дії цього Договору, за винятком підстав, передбачених п. 2.5 цього Договору.

Відповідно до положень п. 2.5 Договору, у разі невиконання клієнтом в передбачений Договором строк своїх зобов'язань, передбачених п. 2.3 цього Договору, клієнт зобов'язаний надати своєму зберігачу одночасно з розпорядженням на розблокування також розпорядження на переказ цінних паперів, зазначених в п. 1.6 цього Договору, зі свого рахунку в цінних паперах на рахунок в цінних паперах банку, зазначений в п. 6.1.5 цього Договору.

Пунктом 2.3 Договору встановлено, що клієнт зобов'язується не пізніше 15 години на дату повернення банку грошових коштів, зазначену в п. 1.4 цього Договору, перерахувати грошові кошти в сумі, що вказана в п. 1.3 цього Договору, на рахунок банку, вказаний в п. 6.1.4 цього Договору.

Як визначено п. 3.3 Договору, у разі невиконання клієнтом в строк зобов'язання, вказаного в п. 2.3 цього Договору, клієнт зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми, що вказана в п. 1.3 цього Договору за кожний день прострочення перерахування грошових коштів банку.

Відповідно до п. 5.1 Договору РЕПО в редакції додаткового договору № 30 від 27.06.2014, Договір набирає чинності з моменту його підписання банком і клієнтом та проставлення їхніх печаток, тобто з дати, зазначеної першою зверху на першій сторінці цього Договору, і діє до 06.08.2014 включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором або до його розірвання.

Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» свої зобов'язання за Договором РЕПО виконані кошти в сумі 281520886,41 грн. відповідачу перераховані. Дана обставина визнається сторонами та не оспорюється.

Цінні папери, майнові права на які відповідач зобов'язався передати банку, були придбані ТОВ «Ранфорт ЛТД» у ТОВ «УКХ-СЕЛЕНІТ» 22.10.2009 за договором № Б 8-1.103/09 купівлі-продажу облігацій.

На момент виконання зобов'язання зберігачем відповідача і зберігачем банку за Договором РЕПО, укладеним з відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», був останній. Відповідач виконав свої зобов'язання щодо передачі майнових права на цінні папери.

У 2013 році відбулась заміна сторони за Договором РЕПО. Зокрема, 27.09.2013 між ПАТ «Кредитпромбанк» (продавець) та позивачем (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за Договором РЕПО. Правомірність відступлення права вимоги за даним договором була предметом судової оцінки у справі № 910/27996/15. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 у даній справі встановлено, що дії ТОВ «Ранфорт ЛТД» щодо підписання додаткових договорів № 23-30 до Договору РЕПО з ПАТ «Дельта Банк» свідчать про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу прав вимоги. Дані обставини, в силу ст. 35 ГПК України, не підлягають доведенню.

Оцінюючи доводи відповідача про те, що договір РЕПО № РО 01.007/09 від 22.10.2009 є договором купівлі-продажу майнових прав на цінні папери з умовою їх зворотного викупу, суд виходить з такого.

На момент укладення Договору РЕПО здійснення операцій зворотного та прямого РЕПО регулювалось підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Положенням про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 259 від 30.04.2009.

Відповідно до Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 259 від 30.04.2009, під операцією РЕПО розумілась операція, що ґрунтується на двосторонньому договорі про продаж цінних паперів з одночасним зобов'язанням зворотного їх викупу за обумовленою в договорі ціною та на обумовлену дату.

На законодавчому рівні визначення операціям РЕПО було надано з набранням чинності Податковим кодексом України 01.01.2011.

Як визначено п. 14.1.167 ст. 14 Податкового кодексу України операція РЕПО - це операція купівлі (продажу) цінних паперів із зобов'язанням зворотного їх продажу (купівлі) через визначений строк за заздалегідь обумовленою ціною, що здійснюється на основі єдиного договору РЕПО.

В цілях цього Кодексу строк між датами виконання першої та другої частин операції РЕПО (строк РЕПО) не може перевищувати одного року.

Угода РЕПО укладається як звичайний договір купівлі-продажу цінних паперів, в якому продавець згоден зворотньо їх викупити через певний строк за раніше обумовленою ціною. Дана операція з цінними паперами складається з двох частин:

- перша частина цієї угоди - пряме РЕПО - передбачає купівлю або продаж облігацій чи інших цінних паперів одним контрагентом в іншого із твердим зобов'язанням продавця викупити ці ж цінні папери у визначений термін за іншою ціною;

- друга частина - зворотне РЕПО - дзеркальне відображення прямого РЕПО, але з позиції контрагента, що купує цінні папери в першій частині операції, - це покупка цінних паперів з угодою продати ці папери в певний момент у майбутньому за зазначеною у договорі ціною (видача кредиту під заставу зазначених у договорі РЕПО цінних паперів).

Таким чином, метою операції РЕПО є строкове надання кредитних фінансових коштів за плату, при цьому цінні папери використовуються як забезпечення.

Кредитор, який використовує операції РЕПО, стає власником цінних паперів. Тому, якщо позичальник відмовляється викупити цінні папері, кредитор, будучи власником, вправі продати їх за ринковою вартістю без додаткових погоджень з боржником і за рахунок отриманих коштів покрити свої витрати.

Проте, як вбачається з умов Договору РЕПО, його сторони визначили, що право власності на цінні папери, зазначені в п. 1.6. Договору РЕПО, не переходить від клієнта до банку протягом всього строку дії Договору РЕПО.

Оскільки набуття права власності на предмет продажу є основною характеристикою угоди купівлі-продажу, то за умови, коли цінні папери не відчужуються на користь банку, спірний Договір не можна визнати таким, що регулює операцію РЕПО.

Як вбачається з укладеного між позивачем та відповідачем договору, він за своєю правовою природою є змішаним договором.

Отже, в даному випадку визначення сторонами назви спірного договору, як договору РЕПО, не змінює його суті.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Положеннями ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Водночас, ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Положеннями п. 2.5. Договору РЕПО встановлено спосіб виконання зобов'язання шляхом надання розпорядження на розблокування та розпорядження на переказ цінних паперів, зазначених в п. 1.6 цього Договору, зі свого рахунку в цінних паперах на рахунок в цінних паперах банку, зазначений в п. 6.1.5 цього Договору.

Клієнт, на виконання п. 2.5. Договору РЕПО, надав зберігачу розпорядження на розблокування та розпорядження на переказ цінних паперів, зазначених в п. 1.6 Договору РЕПО зі свого рахунку в цінних паперах на рахунок в цінних паперах банку у повній відповідності до умов Договору РЕПО, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Як зазначено вище, на момент виконання зобов'язання, зберігачем клієнта і зберігачем банку за Договором РЕПО, укладеним з ВАТ «Кредитпромбанк», виступав сам ВАТ «Кредитпромбанк», а після відступлення права вимоги від ВАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» - виступав ПАТ «Дельта Банк».

Листами вих. № 17 від 22.12.2010 та вих. № 18 від 27.12.2010 відповідач, відповідно до п. 2.5 Договору РЕПО, направив розпорядження на розблокування та розпорядження на переказ цінних паперів, зазначених в п. 1.6 Договору РЕПО, зі свого рахунку в цінних паперах на рахунок в цінних паперах банку. Обидва листи було отримано позивачем 27.12.2010, про що свідчить відповідна відмітка із підписом уповноваженої особи банку та зазначенням вхідного номеру листа. Таким чином, зобов'язання було виконано у порядку та спосіб, перебачений положеннями п. 2.5. Договору РЕПО.

Проте, зазначені розпорядження банком виконані не були.

Дослідження обставин щодо виконання сторонами зобов'язань за Договором РЕПО внаслідок надання розпоряджень про розблокування та переказ облігацій було предметом розгляду у справі № 910/31390/15 за позовом ТОВ «Ранфорт ЛТД» до ВАТ «Кредитпромбанк», третя особа - ПАТ «Дельта Банк», про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 10.01.2011. Обставини щодо припинення зобов'язань ТОВ «Ранфорт ЛТД» за Договором РЕПО внаслідок виконання були підставою позову.

Київським апеляційним господарським судом встановлено (постанова від 27.07.2016), що виконання банком зобов'язань відбулося в межах строку дії Договору РЕПО, а зобов'язання клієнта за умовами Договору РЕПО мали альтернативний характер (повернення 337169 004,33 грн. або набуття банком у власність ЦП на цю ж суму) i були виконаними. З огляду на це суд дійшов висновку, що на момент вчинення додаткової угоди № 2 зобов'язання сторін були виконані, а тому предмету змін Договору РЕПО не існувало.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем було вжито всіх належних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 220 Господарського кодексу України, боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 221 Господарського кодексу України, кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов'язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов'язання перед кредитором.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що у позивача відсутні права на звернення до відповідача з вимогами щодо сплати коштів у відповідності до умов спірного Договору РЕПО, що є підставою для відмови у позові.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний тест рішення складено 12.12.2016.

Суддя С. А. Ковтун