ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа № 922/2902/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Пушай В.І.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін та інших учасників судового процесу:

прокурора - не з"явився;

позивача - ОСОБА_1, довіреність №32-20-14-1553/0/19-16 від 20.01.2016 року;

першого відповідача - ОСОБА_2, наказ №38-к від 22.04.2004 року;

другого відповідача - ОСОБА_3, розпорядження №136-к від 28.08.2012 року;

третього відповідача - ОСОБА_4, довіреність №7 від 01.09.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх. №3027 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року по справі № 922/2902/16

за позовом Заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокодастру у Харківській області, м. Харків

до:1) Вільхуватського навчально-виховного комплексу Великобурлуцької районної ради Харківської області, с. Вільхуватка

2) Відділу освіти Великобурлуцької районної державної адміністрації, смт. Великий Бурлук

3) Фермерського господарства "Джал", с. Вільхуватка

про повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.10.2016 року по справі №922/2902/16 (суддя Кухар Н.М.) у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Харківської області звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2016 року по справі № 922/2902/16 та прийняти нове, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Вільхуватський навчально-виховний комплекс Великобурлуцької районної ради Харківської області надав письмові пояснення на апеляційну скаргу, в якому проти доводів викладених в апеляційні скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Головне управління Держгеокодастру у Харківській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що оскаржуване рішення прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права, з доведеністю обставин, що мають значення для справи, та з відповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Великобурлуцька районна державна адміністрація відзиву на апеляційну скаргу не надала, проте в судовому засідання її представник вказав, що погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області № 14 від 15.02.2002 року загальноосвітній школі І-ІII ступенів с. Вільхуватка Великобурлуцького району Харківської області було передано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 50 га на території Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області за межами населеного пункту, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії І-ХР № 000129, згідно якого цільовим призначенням (використанням) вказаної земельної ділянки визначено ведення підсобного сільського господарства.

Правонаступником загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів с.Вільхуватка є Вільхуватський навчально-виховний комплекс Великобурлуцької районної ради Харківської області (перший відповідач у справі), що підтверджується Статутом Вільхуватського навчально-виховного комплексу, який зареєстровано 16.09.2005 року Вільхуватською сільською радою під № 6.

Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Великобурлуцькому районі Харківської області (лист вих. № 10-20.15-0.1-926/2-16 від 02.08.2016 року), вартість 1 га ріллі на території Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області станом на 01.01.2016 року становить 29728,00 грн.

Таким чином загальна вартість вищезазначеної земельної ділянки загальною площею 50 га складає 1486400,00 грн.

25.04.2014 року між Вільхуватським навчально-виховним комплексом (перший відповідач у справі), Відділом освіти Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області (другий відповідач у справі) та Фермерським господарством "Джал" (третій відповідач у справі) було укладено договір про спільний обробіток землі у простій письмовій формі терміном до 25.04.2019 року.

За результатами вивчення вищевказаного договору Великобурлуцький відділ Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області дійшов висновку, що Фермерське господарство "Джал" незаконно користується зазначеною земельною ділянкою, чим порушуються вимоги земельного законодавства та інтереси держави, що є підставою для звернення до суду з позовом про витребування у даного фермерського господарства та повернення її Вільхуватському навчально-виховному комплексу шляхом підписання акту прийому-передачі.

Свої позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що договір про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року був укладений особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності та з метою приховання фактичного надання Фермерському господарству "Джал" в оренду земельної ділянки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до приписів ст. 202, ч. 2 ст. 203, ст. 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначив, що укладений договор про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року не відповідає вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України, як такий, що був укладений особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки Вільхуватський навчально - виховний комплекс Великобурлуцької районної ради Харківської області позбавлений можливості розпоряджатися земельною ділянкою, наданою відповідно до державного акту серії 1-ХР №000129.

Також прокурор вказує, що зі змісту договору про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року вбачається, що він укладений для приховування іншого правочину договору оренди, а тому є таким, що не спрямований на настання обмовлених ним наслідків.

Згідно зі ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Пленум Верховного суду України в п. 25 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

В п. 14 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" №02-5/111 від 12.03.1999 року зазначено, що встановивши у розгляді справи, що певну угоду укладено з метою приховати іншу угоду (удавана угода), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 58 Цивільного кодексу має визнати, що сторонами укладено саме ту угоду, яку вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цю угоду. Якщо вона суперечить закону, господарський суд повинен прийняти рішення про визнання її недійсною.

Разом із тим, специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи «в парі» з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину, і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності.

За змістом приписів цивільного законодавства вбачається, що оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до п. 1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на цих підставах вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом.

Як вбачається зі змісту договору, основною метою договору про спільний обробіток землі є - партнерство та співробітництво, в результаті чого сторони досягають передового досвіду у веденні сільського господарства.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських відносин, що не суперечать законодавству України.

Приписи зазначених статей кореспондуються з положеннями ст. 627 ЦК України, якою передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однією із форм реалізації принципу свободи договору є можливість самостійного визначення змісту договору його сторонами. При цьому контрагенти повинні враховувати вимоги імперативних норм щодо змісту договору, а також погоджувати всі істотні умови майбутнього договору.

Отже, сторони можуть визначати зміст договору на підставі примірного або типового договору, але це є їх правом, а не обов'язком.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.1 договору 50 га землі, які є предметом договору, належать Школі на правах постійного користування на підставі державного акту серії 1-ХР №000129.

Так, у державному акті на право постійного користування землею серії 1-ХР №000129 зазначено, що загальноосвітній школі І-ІІІ ступнів Великобурлуцького району Харківської області (перший відповідач у справі) надано у постійне користування земельну ділянку для ведення підсобного сільського господарства, що надає останньому право на вказаній земельній ділянці здійснювати господарське та інше використання земельної ділянки з метою отримання доходів та інших благ матеріального та нематеріального характеру від корисних властивостей землі за цільовим призначенням земельної ділянки.

Хоча в п. 1 договору сторони визначили, що школа передає, а господарство приймає у тимчасове використання 50 га землі, аналіз правовідносин сторін договору свідчить про ведення ними саме спільної діяльності.

Так, сторони погодили у п. 2, що земля передається господарству на умовах спільної обробки строком на 5 років, починаючи з моменту підписання даного договору.

Пункт 3 договору передбачає, що школа сплачує земельний податок у відповідності до чинного законодавства. Доходи від спільної обробки землі розподіляються між школою та господарством пропорційно їх витратам. В будь-якому випадку господарство гарантує отримання школою щорічно частини прибутку у розмірі не менше 5% (пяти процентів) від нормативно-грошової оцінки землі з урахуванням коефіцієнту індексації на поточний рік.

Тобто, внесками Фермерського господарства "Джал" за договором є право доступу до земельних ділянок та їх обробки, в результаті чого, право власності на плоди, продукцію та доходи від користування цими земельними ділянками мають обидві сторони, враховуючи умови договору.

Крім того, зі змісту договору про спільний обробіток земельної ділянки вбачається, що його основною метою є об'єднання зусиль та певних внесків для досягнення певних господарських цілей, в результаті чого сторони отримують прибуток від спільної діяльності, що підлягає розподілу відповідно до умов договору.

Відтак, суд дійшов висновку, що між Вільхуватським навчально - виховним комплексом Великобурлуцької районної ради Харківської області та Фермерським господарством "Джал" було досягнута домовленість про спільний обробіток землі, що передбачає двосторонню участь у такому обробітку.

Згідно зі ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 2 ст. 1131 ЦК України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором або законом.

При укладанні договору про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року Вільхуватським навчально - виховним комплексом Великобурлуцької районної ради Харківської області та Фермерським господарством "Джал" була визначена певна мета, права та обов'язки сторін і вклади кожного учасника, у зв'язку з чим суд вважає, що договір був укладений з метою створити певні правові наслідки.

За таких умов, суд апеляційної вважає за необхідне зазначити, що умови договору є взаємопов'язаними та орієнтованими на досягнення тієї мети, яку визначила для себе кожна із сторін цього правочину, виходячи із предмету цього договору, у звязку з чим укладення наведеного договору не має на меті приховати інший правочин, зокрема, договір оренди землі, як це стверджує прокурор.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 02.11.2015 року у справі № 912/1677/14.

За поясненнями, які надані директором Вільхуватського навчально-виховного комплексу Великобурлуцької районної ради Харківської області, договір про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року укладався в період, коли навчальний заклад займався підготовкою трактористів-машиністів сільськогосподарського виробництва "категорія А", згідно ліцензії Міністерства освіти і науки молоді та спорту України серія АД № 034603.

Вище зазначене підтверджується наявним в матеріалах справи робочим навчальним планом для професійно-технічного навчання кваліфікованих робітників з професії « 8331 тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва "категорія А"» у Вільхуватському навчально-виховному комплексі Великобурлуцької районної ради Харківської області з терміном навчання 2 роки, затвердженого Заступником начальника Головного управління освіти та науки Харківської обласної державної адміністрації у 2011 році, за яким передбачено обов'язкова виробнича практика на виробництві в кількості 132 годин. Оскільки у розпорядженні навчального закладу перебуває лише застаріла сільськогосподарська техніка, практичне навчання школярів було вирішено провести на новій імпортній техніці, що є в наявності у Фермерського господарства "Джал".

Вказаний робочий навчальний план є належним та допустимим письмовим доказом у справі, оскільки є офіційним документом, який має печатку та підпис директора школи, він містить відомості про обставини, що мають значення для даної справи.

Проте, через закінчення терміну дії ліцензії Міністерства освіти і науки молоді та спорту України серія АД № 034603 про надання освітніх послуг Вільхуватським НВК, пов'язаних з одержанням професії "Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва (категорія А)", та затримкою оформлення нової ліцензії, 17.08.2016 року сторони підписали письмову трьохсторонню угоду, за якою визнали таким що втратив свою силу з дня підписання цієї угоди договір про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року (пункт 1).

Додатково колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що укладаючи договір про спільний обробіток земельних ділянок сторони мали необхідний для цього обсяг цивільної дієздатності, який визначено законом, установчими документами (статутом), особи, які підписали договір, були наділені відповідними повноваженнями, підтвердженими певними юридичними документами, що відповідають вимогам чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання договору недійсним саме з цих обґрунтувань.

Зі змісту договору про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року вбачається, що він за своєю правовою природою є саме договором про спільну діяльність і не містить ознак та істотних умов договору оренди землі та з матеріалів справи вбачається, що у сторін (відповідачів) не було мети приховати укладенням цього договору договір оренди землі, оскільки між ними на підставі договору склались правовідносини спільної діяльності.

Таким чином, умови договору про строковість, платність та отримання у користування певної земельної ділянки, є елементом договору про співпрацю на земельній ділянці, наявність яких в договорі не змінює правової природи такого договору.

Водночас, відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст. 14 Закону України "Про оренду землі").

У відповідності до положень ст. 8 Закону України "Про оренду землі", орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця.

У відповідності до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

За своїм змістом інститут оренди передбачає перехід предмета оренди в користування орендаря, у якого виникає зустрічне зобов'язання сплачувати орендну плату за користування ним.

Прокурором не надано жодних доказів, як суду першої інстанції, так і в подальшому розгляді справи у суді апеляційної інстанції, досягнення між відповідачами домовленості по всіх перелічених вище істотних умовах договору оренди, та відображення їх в договорі про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року.

В судовому засідання 06.12.2016 року присутні представники Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Великобурлуцької районної державної адміністрації зазначили, що укладений договір про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року жодним чином не завдав матеріального збитку державі.

З огляду на викладене, доводи прокурора щодо укладення між відповідачем-1, відповідачем-2 та відповідачем-3 удаваного правочину, який вчинено для приховування іншого правочину, а саме договору оренди є необґрунтованими.

Пунктом 2 ст. 121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 20 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів, прокурор має право звертатись до суду з заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 2 ст. 2 ГПК України). Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року, у справі №3-рп/99, визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, абз. 4 п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" від 23.03.2012 року, роз'яснено, що прокурор, у позовній заяві, самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Проте, прокурор, обґрунтовуючи свої позовні вимоги потребою захистити інтереси держави не навів ані у позовній заяві, ані під час судового розгляду, ані у апеляційній скарзі, в чому саме полягають порушені інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області в частині їх права на розпорядження землями, що знаходяться в їх підпорядкуванні та не обґрунтував необхідності їх захисту.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на час укладання договору про спільний обробіток землі від 25.04.2014 року, Головне управління не було наділено повноваженнями контролюючого органу щодо здійснення державного контролю за використанням та охороною земель в частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, як це закріплено у ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови в залученні Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в якості позивача у даній справі.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст.і 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, рішення господарського суду Харківської області від 04.10.2016 року по справі № 922/2902/16 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального та процесуального права та відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року по справі № 922/2902/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Пушай В.І.