РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016Справа №910/15987/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна"

про визнання недійсним договору

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Сороколіт Є.М. - за довіреністю від 21.04.2016 року.

В судовому засіданні 31 жовтня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" (позивач) до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" (відповідач) про визнання недійсним Договору № 3-1-2014/060-ПТ-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір укладено в безвихідних умовах поза його волевиявленням, при наявності тяжких обставин.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/15987/16. Розгляд справи призначено на 12.10.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 року розгляд справи відкладено на 31.10.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.12.2014 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпроенерго» (покупець) укладено Договір № 3-1-2014/060-ПТ-ПР купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (газ), на умовах договору.

Умовами Договору погоджені умови про кількість та фізико-хімічні показники газу, порядок та умови передачі газу, порядок обліку газу, ціна газу, порядок та умови проведення розрахунків, відповідальність сторін, форс-мажор, порядок вирішення спорів та інші умови.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу з 01.01.2015 року до 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості (п. 11.1. Договору).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.12.2014 року у справі № 826/17772/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.03.2015 року, визнано незаконними і нечинними пункти 1-4 постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 647 «Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплогенеруючими (в частині промислових обсягів газу) підприємствами» та додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 647 «Перелік промислових, енергогенеруючих та теплогенеруючих (в частині промислових обсягів газу) підприємств» з 29.11.2014 року. Зобов'язано Кабінет Міністрів України, відповідно до частини 11 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання постановою суду законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину даної постанови суду у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Позивач стверджує, що 26.11.2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 647 "Про порядок закупівлі природного газу промисловими, енергогенеруючими та теплопостачальними (в частині промислових обсягів газу) підприємствами", яка обмежувала конкуренцію на ринку природного газу, була прийнята з перевищенням повноважень і запроваджувала не передбачені законодавством обмеження на доступ суб'єктів ринку природного газу до газотранспортної системи; КМУ всупереч закону, суттєво змінено правила функціонування ринку природного газу в Україні; оспорюваний договір було укладено позивачем всупереч його волі.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1- 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 233 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину; при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу; сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася; тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача; доведення того, що за відсутності тяжкої обставини не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача (п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, правочин, визначений ст. 233 Цивільного кодексу України, належить до оспорюваних правочинів, тобто може бути визнаний недійсним за позовом потерпілої особи або іншої заінтересованої особи. Необхідним складовим елементом кабального правочину є недобросовісна поведінка контрагента. Вина контрагента полягає в тому, що він розуміє, наскільки на невигідних для себе умовах вчиняється правочин, та йде на це свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду, у зв'язку з цим закон покладає на недобросовісного контрагента відповідальність у вигляді обов'язку відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається того, що поведінка відповідача при укладенні Договору № 3-1-2014/060-ПТ-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року є недобросовісною.

Крім того, позивачем не доведено наявності тяжких обставин, під впливом яких вчинено оспорюваний договір.

Кабінет Міністрів України не є учасником оспорюваного правочину та зміст норми ст. 233 Цивільного кодексу України не передбачає правових наслідків застосування положень постанов Уряду, навіть за умови у подальшому визнання судом їх положень, у цілому чи у частині, незаконними та нечинними.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено існування усіх обставин, наявність яких передбачає можливість визнання Договору № 3-1-2014/060-ПТ-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року, недійсним на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України. Також, відсутні і інші обставини, передбачені нормами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач у позовній заяві у якості обґрунтування для визнання спірного правочину недійсним.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 12.12.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало