ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.12.2016 Справа № 904/9943/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський коксохімпром"

до Публічного акціонерного товариства "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЗАВОД ФЕРОСПЛАВІВ"

про стягнення заборгованості

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Єнакієвський коксохімпром" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЗАВОД ФЕРОСПЛАВІВ" про стягнення пені в розмірі 22 489,14 грн., 3% річних в розмірі 1 537,55 грн., інфляційних в розмірі 2 926,20 грн. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором № 1400543 від 27.01.2014, в частині своєчасного розрахунку за отриманий товар.

06.12.2016 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому надав розрахунок ціни позову.

12.12.2016 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи п. 3.9.1. постанови Пленуму №18, господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та відкладення розгляду справи, оскільки останній не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 06.12.2016 року до 14.12.2016 року.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не заявлялось.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 14.12.2016року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.01.2014 між Приватним акціонерним товариством "Єнакієвський коксохімпром" (позивач-постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (відповідач-покупець) було укладено договір постачання №1400543, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцеві продукцію коксохімічного виробництва (товар) відповідно до сортаменту, якості, термінам, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених в додатках (специфікаціях) до чинного договору, які є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити на умовах чинного договору. Витрати з перевезення (залізничний тариф) товару від пункту відправлення до пункту призначення відносяться на покупця.

Згідно з п. 2.7 договору, постачальник вважається таким, що виконав свої зобов'язання з постачання товару з моменту передачі його в розпорядження транспортної організації (перевізника) в місці передачі згідно з п. 2.1 чинного договору.

Пунктом 3.1 договору сторони встановили, що ціна товару за одиницю і по позиціях вказується в додатках (специфікаціях) до чинного договору.

Специфікацією № 5 від 01.12.2015 року сторони погодили поставку товару - коксового горішку у кількості 770,00 тон за ціною 132,50доларів США за 1 суху тону. Умови поставки:

FCA залізнична станція відправлення згідно з правилами Інкотермс-2010.

Покупець сплачує кожну партію поставленого товару протягом 30 банківських днів з дати постачання, при умові отримання оригіналів рахунків та податкових накладних, якщо інше не обумовлено в специфікаціях (п. 3.3 договору).

Пунктом 3 специфікації № 5 від 01.12.2015року сторони встановили наступний спосіб оплати: базова ціна товару становить еквівалент 132,50 доларів США/тону сухої ваги без урахування ПДВ в національній валюті України за курсом НБУ, що діє на 00:00 дату відвантаження товару. Відстрочка платежу складає 30 банківських днів з дати поставки.

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1320,397,67 грн., що підтверджується залізничними накладними та актами прийому-здачі товару, підписаними обома сторонами, які містяться в матеріалах справи.

Позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на сплату вищевказаної суми, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідач здійснив оплату вартості поставленого товару у повному обсязі, але з порушенням строку, встановленого у специфікації №5 від 01.12.2015, що підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку.

В зв'язку з порушенням відповідачем строків здійснення оплати товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 22 489,14грн., 3% річних у розмірі 1537,55 грн. та суму втрат від інфляційних процесів за весь час прострочення у розмірі 2926,20грн., що і стало причиною виникнення спору.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 229 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

За прострочення оплати заборгованості позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 1537,55 грн. 3% річних за загальний період прострочки з 27.01.2016 по 31.03.2016 та 2926,20 грн. інфляційних нарахувань на суму боргу за березень 2016.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобовязань на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому підставою відповідальності за грошовим зобов'язанням є сам факт порушення зобов'язання, який полягає в неповерненні відповідних грошових коштів у строк, і цей факт є вирішальним для застосування такої відповідальності.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

У п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 року судам роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, позивачем було нараховано відповідачу інфляційні втрати за березень 2016. Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає його необґрунтованим та таким, що суперечить п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 року, оскільки позивачем не враховано лютий 2016 року, в якому мала місце дефляція, а відтак сума інфляційних складає 1744,01 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних підлягають задоволенню у розмірі 1459,69грн. В решті позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення пені у розмірі 22489,14 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштiв сплачують на користь одержувачiв цих коштiв за прострочку платежу пеню в розмiрi, що встановлюється за згодою сторiн.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.3 договору встановлено, що у разі прострочення оплати товару, покупець сплачує постачальнику від вартості неоплаченого товару пеню за кожен день прострочення оплати в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період утворення прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення.

У звязку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, позивачем нараховано пеню за загальний період з 27.01.2016 року по 31.03.2016 у сумі 22 489,14 грн.

Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в розмірі 21408,79грн. за період з 29.01.2016 року по 31.03.2016 року. В решті позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи викладене, позовних вимоги підлягають задоволенню частково з присудженням до стягнення з відповідача пені в розмірі 21 408,79 грн., 3% річних в розмірі 1459,69 грн. та інфляційних в розмірі 1744,01 грн. В решті позовних вимог слід відмовити.

Приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 33, 34, 49, 82-85,115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЗАВОД ФЕРОСПЛАВІВ" (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, просп. Електрометалургів, б. 310, код 00186520) на користь Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський коксохімпром" (84205, Донецька область, місто Дружківка, вул. Машинобудівників, будинок 34 Б, код 31272173) 21 408,79 грн. пені, 1459,69 грн. 3% річних, 1744,01 грн. інфляційних та 1258,34грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 19.12.2016

Суддя ОСОБА_1