ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" грудня 2016 р.Справа № 916/3032/16

За позовом: Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

До відповідача: Приватного підприємства "Сервісна компанія "Комфорт-Одеса"

про стягнення

Суддя Оборотова О.Ю.

За участю представників сторін:

Від позивача: не зявився.

Від відповідача: ОСОБА_1 директор на підставі наказу № 1-к від 01.05.2014р.

СУТЬ СПОРУ: 10.11.2016р. до господарського суду Одеської області звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з позовом до Приватного підприємства "Сервісна компанія "Комфорт-Одеса" про стягнення 9341,47 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.11.2016р. порушено провадження по справі №916/3032/16.

12.12.2016р. до господарського суду Одеської області у судовому засіданні директор Приватного підприємства "Сервісна компанія "Комфорт-Одеса" наддав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 12.12.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

26 жовтня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач, Постачальник) та Приватним підприємством "Сервісна компанія "Комфорт-Одеса" (далі - відповідач, Споживач) укладено договір постачання природного газу № 5422/15-ТЕ-23

Предметом договору №5422/15-ТЕ-23 відповідно до п. 1.1 є зобовязання Постачальника передати у власність Споживачу у 2015р. природний газ, а Споживач, відповідно, зобовязується прийняти та оплатити цей газ, на умовах договору №5422/15-ТЕ-23.

Порядок та умови передачі газу визначені у 3 розділі договору №5422/15-ТЕ-23.

Сторони погодили, що Постачальник не пізніше 8-го числа повертає Споживачу та газорозподільному/газовидобувному/газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, писаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі вмотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

На виконання умов договору №5422/15-ТЕ-23, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" передало у власність Приватного підприємства "Сервісна компанія "Комфорт-Одеса" природний газ на загальну суму 431 310,95 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу.

Відповідно до пункту 6.1 договору №5422/15-ТЕ-23, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначає позивач, основна заборгованість у відповідача відсутня, однак оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, чим порушив зобовязання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобовязання, що, власне, і стало підставою для звернення до господарського суду Одеської області за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши матеріали справи аналізуючи норми чинного законодавства, що стосується суті спору, заслухавши представника позивача, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV, зі змінами та доповненнями (далі ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України від 16.01.2003 року №436-IV, зі змінами та доповненнями (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов'язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 509 ЦК України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

Господарський суд Одеської області зазначає, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" належним чином виконало умови договору №5422/15-ТЕ-23, а саме, передало у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "Метабуд" природний газ на загальну суму 431 310,95 грн., що підтверджується належними та допустими доказами, а саме актами приймання передачі природного газу.

Суд звертає увагу, що дані акти підписані без зауважень а тому є підставою для проведення розрахунків.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно чим порушив зобовязання які передбачені п. 6.1 договору №5422/15-ТЕ-23.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 8.2 договору №5422/15-ТЕ-23 визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Суд, перевіривши розрахунок позивача щодо сплати відповідачем пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до вимог статті 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобовязання а тому вважає його вірним, а вимоги про їх стягнення правомірними.

Таким чином, з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за договором №5422/15-ТЕ-23, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов договору №5422/15-ТЕ-23 складає 7 914,28 грн.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Оскільки відповідачем не виконані умови договору щодо своєчасногї оплати отриманого природного газу, він зобовязаний сплатити на користь Позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми.

Розрахунок індексу інфляції здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 3.04.1997 року № 62-97-р. а тому посилання відповідача на неправомірне нарахування пені не приймається судом до уваги як необґрунтоване.

Загальний розмір нарахованих 3% річних складає 887,88 грн.

Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем, що підлягає стягненню згідно даного позову складає 9 341,47 грн.

Що стосується тверджень відповідача стосовно недотримання з боку позивача порядку досудового врегулювання спору господарський суд Одеської області зазначає, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) № 15-рп/2002 від 9 липня 2002 року «обовязкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист…Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує…Встановлення законом обовязкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.».

Вищий господарський суд України у Постанові від 11 жовтня 2007 року № 22/147-07 зазначив, що «в рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002р. по справі №1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визнано, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено Законом або іншими нормативно-правовими актами України.

Аналогічна позиція виражена у Постанові ВГСУ від 23 липня 2008 р. по справі № 30/299, Постанові ВГСУ від 29 жовтня 2009 року по справі 27/65, Постанові ВГСУ від 29 жовтня 2009 року по справі № 1/295, Постанові ВГСУ від 14 лютого 2013 року по справі № 5011-67/12614-2012.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, як обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44-49,50,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Сервісна компанія "Комфорт-Одеса" (65029, м. Одеса, вул Пішонівська, 22/1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001 м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6 ) пеню у сумі 7914,28 грн.; три проценти річних у сумі 539,58 грн.; інфляційні втрати у сумі 887,88 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10-денного строку з моменту складання повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Одеським апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 16.12.2016 р.

Суддя О.Ю. Оборотова