КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа№ 910/13398/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

за участю представника позивача відповідно до протоколу судового засідання від 29.11.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «РАДІЯ» на рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року

по справі № 910/13398/16 (суддя - Карабань Я.А.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМ МЕЙКЕРС»

до товариства з обмеженою відповідальністю «РАДІЯ»

про стягнення заборгованості в розмірі 34 616,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року позов товариства з обмеженою відповідальністю "ДРІМ МЕЙКЕРС" задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "РАДІЯ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ДРІМ МЕЙКЕРС" основний борг у розмірі 31 724,58 грн.. пеню в сумі 2 667,12 грн. три проценти річних у розмірі 223,63 грн. та 1 377,95 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, товариство з обмеженою відповідальністю «РАДІЯ» звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року у справі № 910/13398/16 та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову товариству з обмеженою відповідальністю «ДРІМ МЕЙКЕРС в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді:, Іоннікова І.А, Тарасенко К.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає подану відповідачем скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим. Позивач просить суд апеляційної інстанції залишити без змін оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 29.11.2016 року представник ТОВ "РАДІЯ" надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 12.09.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання суду апеляційної інстанції 29.11.2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення позивача колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу без участі представника товариства з обмежено відповідальністю «РАДІЯ» та за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представника відповідача що не з'явився, у судовому засіданні 29.11.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

До того ж, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, що з'явився у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

02.03.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "ДРІМ МЕЙКЕРС" (далі - позивач або постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "РАДІЯ" (далі - відповідач або покупець) був укладений договір поставки № 154-К (далі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору постачальник постачає і передає у власність Покупцю, а Покупець приймає та оплачує товари згідно з замовленнями Покупця та товаросупровідною документацією. При цьому Покупець не бере на себе зобов'язання за період дії даного Договору купити у Постачальника певну конкретну кількість Товарів.

Постачальник постачає товари разом з усією відповідною документацією (товарні, товарно-транспортні, видаткові накладні; сертифікати якості, ветеринарні сертифікати, сертифікати відповідності, гігієнічні сертифікати (висновки), інструкції з використання, гарантійні сертифікати тощо), яка вимагається відповідно до законодавства України для роздрібної реалізації товару, а також видає Покупцю податкові накладні, складені та зареєстровані згідно вимог ст. 201 ПК України (п.2.3 договору).

Пунктом 3.2 договору (в редакції протоколу розбіжностей від 02.03.2015 до договору) передбачено, що покупець здійснює вчасний розрахунок за товари. Оплата виконується шляхом банківського переказу на рахунок постачальника, зазначений у п. 9.2 цього договору кожні 30 календарних днів за реалізований у цей період товар. Остаточний розрахунок за кожну партію поставленого товару відбувається не пізніше 90 календарних днів з моменту отримання товару покупцем. Якщо товар не реалізований протягом даного строку, він підлягає оплаті покупцем або поверненню постачальнику при умові збереження товарного вигляду.

Пунктом 2.16 договору (в редакції протоколу розбіжностей від 02.03.2015 до договору) передбачено, що у випадку затримки оплати товару, покупець зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплачених товарів за кожен день прострочення оплати.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач передав відповідачу товар загальною вартістю 158 439,42 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 4505, № 4506, № 4507, № 4508, № 4509 від 22.06.2015; № 8565, № 8566, № 8567 від 13.11.2015; № 532, № 535, № 536, № 537 від 25.01.2016; № 652, № 653 від 26.01.2016, копії яких долучені до матеріалів справи.

Відповідач, в свою чергу, товар за вищевказаними видатковими накладними прийняв, проте оплатив його частково, а саме в розмірі 68 727,77 грн., що підтверджується банківськими виписками від 13.07.2015, 10.08.2015, 04.09.2015, 26.10.2015, 24.11.2015, 13.01.2016, 08.02.2016, 09.03.2016, 24.03.2016, 28.03.2016, копії яких долучені до матеріалів справи.

Крім того, відповідач повернув позивачу товар на загальну суму 57987,07грн, що підтверджується накладними повернення постачальнику: № 1296085 від 25.08.2015, № 1301460, № 1301486 від 16.10.2015, № 1301468 від 21.10.2015, № 1301495 від 22.10.2015, № 1319814 від 05.04.2016, № 1329393, №1329371 від 15.06.2016, № 1329377 від 16.06.2016, № 1329660, № 1329579 від 17.06.2016, копії яких також долучені до матеріалів справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, позивач передав відповідачу товар загальною вартістю 158 439,42 грн. Відповідач частково оплатив вказаний товар у сумі 68 727,77 грн. та повернув позивачу частину товару загальною вартістю 57 987,07 грн. Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем в повному обсязі або спростовували доводи останнього, суду не надав. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем становить 31 724,58 грн. (158 439,42 - 68 727,77 - 57 987,07).

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованою, проте підлягає задоволенню в розмірі меншому, ніж визначено позивачем, а саме - 31 724,58 грн.

Щодо стягнення з відповідача 2 667,17 грн. пені та три проценти річних у розмірі 224,24 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.2 договору (в редакції протоколу розбіжностей від 02.03.2015 до договору) передбачено, що покупець здійснює вчасний розрахунок за товари. Оплата виконується шляхом банківського переказу на рахунок постачальника, зазначений у п. 9.2 цього договору кожні 30 календарних днів за реалізований у цей період товар. Остаточний розрахунок за кожну партію поставленого товару відбувається не пізніше 90 календарних днів з моменту отримання товару покупцем. Якщо товар не реалізований протягом даного строку, він підлягає оплаті покупцем або поверненню постачальнику при умові збереження товарного вигляду.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Колегією суддів встановлено, що відповідач товар, переданий позивачем, оплатив частково, отже допустив порушення зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 вказаної статті).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 2.16 договору (в редакції протоколу розбіжностей від 02.03.2015 до договору) передбачено, що у випадку затримки оплати товару, покупець зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплачених товарів за кожен день прострочення оплати.

Позивач здійснює нарахування пені та трьох процентів річних лише на заборгованість з оплати товару, переданого за видатковими накладними № 532, № 535 від 25.01.2016 та № 652, № 653 від 26.01.2016.

Враховуючи положення п. 3.2 договору остаточний розрахунок за товар, переданий:

- по видатковим накладним № 532, № 535 від 25.01.2016, повинен був бути здійснений відповідачем по 24.04.2016, а прострочення виконання зобов'язання з оплати почалось з 25.04.2016

- по видатковим накладним № 652, № 653 від 26.01.2016, повинен був бути здійснений відповідачем по 25.04.2016, а прострочення виконання зобов'язання з оплати почалось з 26.04.2016.

Позивач починає нарахування пені та трьох процентів річних з 26.04.2016, що не порушує вимоги законодавства та умови договору і є правом позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок пені, здійснений судом першої інстанції, дійшла висновку про те, що даний розрахунок є вірним. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню у розмірі меншому ніж визначено позивачем, а саме - 2 667,12 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок трьох процентів річних, здійснений судом першої інстанції, дійшла висновку про те, що даний розрахунок є вірним. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних підлягає задоволенню у розмірі меншому, ніж визначено позивачем, а саме - 223,63 грн.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши перевірку розрахунку пені та трьох процентів річних, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем при розрахунку допущено арифметичні помилки, у зв'язку з чим судом першої інстанції було вірно здійснено власний розрахунок пені та трьох процентів річних.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення дійшов правильного висновку по справі та правомірно позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМ МЕЙКЕРС» задовольнив частково, стягнувши з товариства з обмеженою відповідальністю "РАДІЯ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ДРІМ МЕЙКЕРС" основного боргу у розмірі 31 724,58 грн., пеню в сумі 2 667,12 грн., три проценти річних у розмірі 223,63 грн.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «РАДІЯ» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «РАДІЯ» на рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року по справі № 910/13398/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 року по справі № 910/13398/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/13398/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко