ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.12.2016 Справа № 920/1170/16

Господарський суд Сумської області, у складі судді Заєць С.В. при секретарі судового засідання Завалій Г.В., розглянувши матеріали справи № 920/1170/16:

за позовом Приватного підприємства «Люкс», м. Путивль, Сумська область,

до відповідача ОСОБА_1 сільської ради Путивльського району Сумської

області, с. Нова Слобода, Путивльський район, Сумська область,

про визнання права власності,

За участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: не зявився;

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд визнати за собою право власності на будівлю магазину НАДІЯ, площею 151,7 кв. м., за адресою вулиця Велика, 26А, с. Нова Слобода, Путивльський район, Сумська область.

08 грудня 2016 року від позивача надійшла заява б/н від 08.12.2016 року, в якій позивач просить суд долучити до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань стосовно позивача.

Подані документи прийняті судом та долучені до матеріалів справи

Представник позивача в судове засідання 13 грудня 2016 року не прибув, але надіслав клопотання (факс вх. № 11446 від 13.12.2016), в якому вказав, що в матеріалах справи міститься повний і вичерпний обсяг доказів та наведених аргументу щодо змісту позовних вимог в звязку з чим просить проводити розгляд справи без уповноваженого представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання 13.12.2016 не прибув, письмового відзиву на позовну заяву не подав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Сторони не скористалися своїми правами, зокрема позивачем не подано доказів в підтвердження порушення прав позивача саме відповідачем, відповідачем не подано відзиву на позовну заяву та інших доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що сторони не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка сторін не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України - за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, господарський суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 7 березня 2002 року між позивачем та ОСОБА_1 споживчим товариством укладено договір купівлі - продажу аукціонних основних фондів підприємств і організацій споживчої кооперації України, відповідно до умов якого покупець (позивач) придбав магазин Промтовари № 1, що знаходиться за адресою вул. Леніна,1, с. Нова Слобода.

Відповідно до п. 1.2. Договору право власності на майно переходить до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі після повної оплати купленого на аукціоні майна..

Згідно з п. 2.1 договору покупець зобовязаний внести 7029,00 грн. за придбане майно протягом 30 календарних днів з моменту укладення договору.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору передача майна здійснюється продавцем у 10-денний термін з моменту повної оплати його вартості згідно з ціною продажу. Передача майна продавцем і прийняття майна покупцем засвідчуються актом приймання передачі, який підписується сторонами.

Факт передачі приміщення підтверджується відповідним актом приймання-передачі основних фондів, придбаних на аукціоні від 26 лютого 2002 року згідно договору купівлі-продажу від 7 березня 2002 року.

12 червня 2006 року між ОСОБА_1 сільською радою та позивачем було укладено договір оренди землі на вказану земельну ділянку для обслуговування будівлі магазину.

Рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_1 сільської ради від 31 серпня 2016 року присвоєно спірній будівлі назву магазин НАДІЯ та адресу: вулиця Велика, 26А, с. Нова Слобода.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскільки приміщення магазину знаходиться на території ОСОБА_1 сільської ради на її земельній ділянці то і відповідачем по справі виступає ОСОБА_1 сільська рада.

Окрім цього, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 7 листопада 2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_2 було відмовлено в посвідченні договору купівлі - продажу у звязку з відсутності правовстановлюючого документу на нерухоме майно, а саме на магазин, що знаходиться на вул. Велика ( Леніна), будинок 26А село Нова Слобода Путивльського району Сумської області, що підтверджується відповідною довідкою нотаріуса. А отже вважаючи своє право порушеним позивач звернувся до господарського суду.

З даною позицією позивача господарський суд не погоджується враховуючи наступне.

Відповідно до приписів статтей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст.ст. 317, 328 Цивільного кодексу України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном; право власності придбавається з підстав, не заборонених законом, у тому числі на підставі угод; право власності вважається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Позивач у позовній заяві зазначив підставою виникнення у нього права власності на об'єкт нерухомості, а саме магазин НАДІЯ площею 151,7 м.кв, за адресою Сумська область, Путивльський район, с. Нова Слобода, вул. Велика, 26А, був придбаний позивачем за договором купівлі-продажу, а також послався на відсутність юридичного оформлення права власності на зазначене у позові нерухоме майно.

Таким чином, позивач зазначив, що відкрито володіє спірним майном, але не може здійснити оформлення права власності на нього.

Посилаючись на фактичну належність спірного майна позивачеві, останній звернувся до суду з даним позовом.

В чому полягає порушення відповідачем права власності позивача на зазначене у позові майно, позивач у позовній заяві, письмових поясненнях не надав, посилання останнього, що оскільки спірне майно знаходиться на земельній ділянці відповідача, а тому і відповідачем по справі виступає ОСОБА_1 сільська рада, суд не може прийняти як належний доказ, оскільки дане питання не стосується права власності на спірне майно.

Цивільний кодекс України (ч. 2 ст. 331) з державною реєстрацією права власності пов'язує виникнення цього права.

З урахуванням викладеного вище неможливість здійснення державної реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно не є порушенням права власності позивача на вказане майно.

Доказів оспорення відповідачем права власності на спірне майно позивач суду не надав. Натомість в матеріалах справи міститься лист ОСОБА_1 сільської ради Путивльського району Сумської області № 208 від 28.11.2016 року, в якому останній вказав, що позовні вимоги ПП «Люкс» про визнання права власності на нежитлове примішення - магазин НАДІЯ, який розташований за адресою Путивльський район, с. Нова Слобода, вул. Велика 26А, визнає повністю.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 Цивільного кодексу України).

Здійснення права власності полягає у володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільними правами законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до цієї ж норми закону ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Одним з способів захисту права власності є визнання його в судовому порядку.

Зокрема, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно можливе лише за наявності спору про право.

З огляду на вказане, відповідачем за таким позовом, повинна бути особа, яка оспорює або не визнає право власності позивача.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно з вказаною нормою є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позивачем не доведено факту оспорення відповідачем права власності позивача на спірне майно.

Встановивши, що відповідач не оспорює право власності на обєкти нерухомості (спірне майно), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 у справі № 16/55 за позовом Міністерства транспорту та звязку України до Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права державної власності.

Враховуючи викладене, у задоволенні вимоги до відповідача ОСОБА_1 сільської ради Путивльського району Сумської області про визнання права власності на спірне майно слід відмовити у звязку з її необґрунтованістю.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 16.12.2016 року.

Суддя С. В. Заєць