РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016Справа №910/18464/16

За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до відповідача-1: Київської міської державної адміністрації

відповідача-2: Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

відповідача-3: Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

відповідача-4: Виконавчого органу Подільської районної у місті Києві ради (Подільської районної у місті Києві державної адміністрації)

відповідача-5: Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва"

відповідача-6: Акціонерного товариства закритого типу "Консул"

про: визнання недійсними розпорядження та договорів, визнання права власності на майно вартістю 17 291 000,00 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від процесуального позивача Константинова І.В.(представник за посвідченням)

від позивача Візір А.С. (представник за довіреністю)

від відповідача-1 Друцька О.Г. (представник за довіреністю)

від відповідача-2 Друцька О.Г. (представник за довіреністю)

від відповідача-3 не з'явились

від відповідача-4 Мороз Д.С. (представник за довіреністю)

від відповідача-5 не з'явились

від відповідача-6 Денисенко О.М. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 06 грудня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, 07 жовтня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 05/2/3-183-16 від 06.10.2016 року до відповідача-1, Київської міської державної адміністрації, відповідача-2, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідача-3, Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація", відповідача-4, Виконавчого органу Подільської районної у місті Києві ради (Подільської районної у місті Києві державної адміністрації), відповідача-5, Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва", відповідача-6, Акціонерного товариства закритого типу "Консул", щоб в судовому порядку:

- визнати недійсним розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі»;

- визнати недійсним Інвестиційний договір № 37 від 25.02.2002, укладений між Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації, Комунальним підприємством «Київжитло-спецексплуатація» та Акціонерним товариством закритого типу «Консул»;

- визнати недійсним Інвестиційний договір №1 від 12.06.2002, укладений між управлінням з питань майна Подільської районної у місті Києві адміністрації, Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства та Акціонерним товариством закритого типу «Консул»;

- визнати право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на будинок загальною площею 1781,7 кв.м по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 є незаконним, оскільки на його підставі відчужено будинок по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) поза волею власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та в обхід процедури приватизації. Прокурор вказує, що оскаржувані інвестиційні договори № 37 від 25.02.2002 та № 1 від 12.06.2002 укладені на підставі незаконного розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056, яке підлягає визнанню недійсним, та містять положення про передачу спірної будівлі АТЗТ «Консул» у власність без волі дійсного її власника (всупереч вимогам ст.ст. 19, 143 Конституції України, ст. 32 Закону України «Про власність», ст.ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 225 ЦК УРСР та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»), що є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку на підставі ст. 48 ЦК УРСР (1963 року). Крім того, прокурор вказує, що АТЗТ «Консул» вчиняло дії щодо відчуження нежитлового будинку по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва прямо вказує на те, що зазначене товариство не визнає права власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на вказане майно, що є підставою для визнання такого права в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 року порушено провадження у справі № 910/18464/16 та призначено розгляд справи на 01.11.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2016 року розгляд справи відкладено на 22.11.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 року судом, за клопотанням представників позивача та відповідача-6, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено на 06.12.2016 року.

Через відділ діловодства суду 28.11.2016 року від Виконавчого органу Подільської районної у місті Києві ради (Подільська районна у м. Києві державна адміністрація) надійшов відзив на клопотання про припинення провадження у справі б/н від 23.11.2016 року, який було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 05.12.2016 року від представника відповідача-6 надійшли додаткові пояснення до заяви про застосування позовної давності з доданими до них документами, які було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 06.12.2016 року від прокурора у справі надійшли пояснення № 05/2/3-183-16 від 05.12.2016 року, які було долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання 06.12.2016 року представники сторін з'явились. Представник процесуального позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору, проти клопотань про припинення провадження та заяви про залишення позову без розгляду заперечив. Представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору, проти клопотань про припинення провадження та заяви про залишення позову без розгляду заперечив. Представник відповідачів-1, 2 позовні вимоги залишив на розсуд суду та дав пояснення по суті спору, клопотання про припинення провадження та заяву про залишення позову без розгляду залишив на розсуд суду. Представник відповідача-4 позовні вимоги визнав та дав пояснення по суті спору, проти клопотань про припинення провадження та заяви про залишення позову без розгляду заперечив. Представник відповідача-6 проти позовних вимог заперечив та дав пояснення по суті спору, клопотання про припинення провадження у справі, заяву про залишення позову без розгляду підтримав.

Розглянувши в судовому засіданні 06.12.2016 року подану відповідачем-6 до суду 01.11.2016 року заяву про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

У вказаній заяві відповідач-6 зазначає, що Заступник прокурора міста Києва об'єднав в одному позові вимоги, що повинні розглядатися в порядку різних видів судочинства, а саме: вимогу про визнання недійсним розпорядження КМДА, яка належить до компетенції адміністративного суду з вимогами про визнання недійсними інвестиційних договорів та визнання права власності, які повинні розглядатися в порядку господарського судочинства, тому провадження у справі №910/18464/16 в частині позовних вимог про визнання недійсним розпорядження КМДА підлягає припиненню, оскільки ці вимоги мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

В підпункті 4.2.1. пункту 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011року визначено, що провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК, якщо при розгляді справи буде встановлено, що справа зі спору непідвідомча господарському суду (стаття 12 ГПК).

Положеннями ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Приписами ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (ст. 55 Конституції України).

У відповідності з рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп зазначені норми слід розглядати як такі, що зобов'язують суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Положеннями ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

В пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" визначено, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 року у справі № 21-286а16.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подана відповідачем-6 заява про припинення провадження є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Також, розглянувши в судовому засіданні 06.12.2016 року подану відповідачем-6 до суду 01.11.2016 року заяву про припинення провадження у справі у зв'язку з тим, що заявлені позовні вимоги повинні розглядатися в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд зазначає наступне.

У зазначеній заяві відповідач-6 просив припинити провадження у справі №910/18464/16, у зв'язку з тим, що постановою Господарського суду міста Києва у справі № 50/624-6 від 11 лютого 2011 року Акціонерне товариство закритого типу «Консул» визнано банкрутом, тому заявлені позовні вимоги мають розглядатись в порядку, визначеному Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", тобто в межах справи про банкрутство №50/624-6.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції чинній на момент порушення провадження у справі про банкрутство Акціонерного товариства закритого типу «Консул») з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

В той же час, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2014 року у справі № 50/624-б припинено процедуру ліквідації Акціонерного товариства закритого типу "Консул" та відкрито процедуру санації.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подана відповідачем-6 заява про припинення провадження є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши в судовому засіданні 06.12.2016 року подану відповідачем-6 до суду 22.11.2016 року заяву про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

У вказаній заяві відповідач-6 зазначає, що Заступник прокурора міста Києва, звертаючись до суду з даним позовом, всупереч положенням ст.ст. 2, 29 Господарського процесуального кодексу України та ст.ст. 23, 24 Закону України "Про прокуратуру" не обґрунтував підстави для представництва інтересів держави у суді, зокрема: які саме інтереси держави підлягають захисту прокурором; в чому саме полягають порушення або загроза порушення інтересів держави; що захист вказаних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади (Київська міська рада); не надав доказів попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це відповідного суб'єкта владних повноважень. Крім того, прокурором також не були обґрунтовані обставини для підтвердження судом підстав для представництва ним інтересів держави в суді відповідно до зазначених положень як Господарського процесуального кодексу України, так і Закону України "Про прокуратуру", зокрема: не визначено, які саме інтереси держави захищає прокурор; в чому полягають порушення або загроза порушення інтересів держави; не доведено, що захист вказаних інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; не надано доказів попереднього (до звернення до суду) повідомлення про це суб'єкта владних повноважень, який має право оскарження підстав для представництва. При цьому, доказів того, що Київська міська рада (як суб'єкт владних повноважень) не виконує або неналежним чином виконує свої обов'язки щодо захисту в суді законних інтересів держави, матеріали справи не містять та відсутні підстави вважати, що Київська міська рада не виконує або неналежним чином виконує свої обов'язки щодо захисту в суді законних інтересів держави. Також відповідач-6 у поданій заяві зазначає, що прокурор, звертаючись з позовом про визнання недійсними інвестиційних договорів, не врахував, що Акціонерне товариство закритого типу «Консул» на виконання умов конкурсу про залучення інвестора було перераховано до бюджету міста понад два мільйони гривень у 2001 році, а також вкладені значні кошти в реконструкцію будинку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Перелік підстав залишення позову без розгляду, визначений ст. 81 Господарського процесуального кодексу України є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

За приписами п. 4.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Відповідно до ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в господарському суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, та письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Обґрунтовуючи правомірність звернення до суду з позовними вимогами саме Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, прокурор в позовній заяві зазначив, що Київською міською радою заходи цивільно-правового реагування щодо повернення майна територіальній громаді не вживалися, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 29 Господарського процесуального кодексу України Заступник прокурора міста Києва звернувся до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подана відповідачем-6 заява про залишення позову без розгляду є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Представники відповідачів-3, 5 у судове засідання 06.12.2016 року не з'явилися, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконали, про причини неявки до суду не повідомили, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначає, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0001113 від 05.02.2015 року прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного вибуття із власності територіальної громади міста нежитлового приміщення по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ А) у м. Києві, яке належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та є об'єктом культурної спадщини міста Києва відповідно до наказу Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 25.06.2011 року № 10/38-11.

В ході перевірки встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 року № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі» переведено жилий будинок № 28/12 по вул. Верхній Вал у Подільському районі м. Києва в нежилий та залучено до реконструкції вказаного нежилого будинку під торгівельні та офісні приміщення Акціонерне товариство закритого типу «Консул», як інвестора, з передачею йому у встановленому порядку у власність цього будинку загальною площею 1781,7 кв.м.

Рішенням Київської міської ради ІХ сесії ХХІІІ скликання від 27.12.2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальних громад міста Києва.

25 лютого 2002 року між Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації, як розпорядником, КП «Київжитло- спецексплуатація», як балансоутримувачем, та Акціонерним товариством закритого типу «Консул», як інвестором, було укладено Інвестиційний договір № 37 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади м. Києва № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є вкладення інвестицій в реконструкцію нежилого будинку 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал загальною площею 1781,7 кв.м, частина якого площею 937,9 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та частина якого площею 843,8 кв.м - до комунальної власності територіальної громади Подільського району міста з метою досягнення соціального ефекту для власника будинку та створення прибутку (доходу) для інвестора.

Відповідно до п.2.3.1. договору розпорядник, балансоутримувач зобов'язані передати частину будинку площею 937,9 кв.м № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал інвестору у власність згідно з розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 03.06.94 № 471 із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 27.01.97 № 81 та від 03.11.97 № 1769 по акту одночасно із підписанням цього договору.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання усіма сторонами і діє до моменту введення частини будинку в експлуатацію на підставі акта приймальної комісії.

На виконання умов Інвестиційного договору № 37 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади м. Києва № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції від 25.02.2002 року сторонами було підписано акт прийому-передачі частини нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал з комунальної власності територіальної громади міста у власність АТЗТ «Консул», відповідно до якого АТЗТ «Консул» передано у власність нежитловий будинок за адресою: вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у м. Києві, площею 937,9 кв.м.

Крім того, 12 червня 2002 року між Управлінням з питань майна Подільської районної у м. Києві адміністрації, як розпорядником, Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства, як балансоутримувачем, та Акціонерним товариством закритого типу «Консул», як інвестором, було укладено Інвестиційний договір № 1 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва №28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є вкладення інвестицій в реконструкцію нежилого будинку 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал загальною площею 1781,7 кв.м, частина якого, площею 937,9 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та частина якого площею 843,8 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади Подільського району міста з метою досягнення соціального ефекту для власника будинку та створення прибутку (доходу) для інвестора.

Відповідно до п. 2.3.1. договору розпорядник, балансоутримувач зобов'язані передати частину будинку площею 843,8 кв.м № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал інвестору у власність згідно з розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 03.06.94р. № 471 із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 27.01.97р. № 81 та від 03.11.97р. № 1769, по акту одночасно із підписанням цього договору.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання усіма сторонами і діє до моменту введення частини будинку в експлуатацію на підставі акта приймальної комісії.

На виконання умов Інвестиційного договору № 1 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва №28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції від 12.06.2002 року сторонами було підписано акт прийому-передачі частини нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал з комунальної власності територіальної громади міста у власність АТЗТ «Консул», відповідно до якого АТЗТ «Консул» передано у власність нежитловий будинок за адресою: вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у м. Києві, площею 843,8 кв.м.

Рішеннями Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» (додаток № 8) та від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (додаток № 7) затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Подільському районі. Зокрема, відповідно до вказаних переліків, будинок по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) є об'єктом комунальної власності.

Як зазначає Заступник прокурора міста Києва, оскаржуване розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 є незаконним, оскільки на його підставі відчужено будинок по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) поза волею власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та в обхід процедури приватизації, оскільки Київська міська рада будь-яких рішень щодо відчуження будинку загальною площею 1781,7 кв.м по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва не приймала, а Київська міська державна адміністрація, яка прийняла оспорюване розпорядження від 03.10.2001 № 2056, не є органом, уповноваженим законом на розпорядження об'єктами комунальної власності на території міста Києва.

Заступник прокурора міста Києва вказує, що оскаржувані інвестиційні договори № 37 від 25.02.2002 та № 1 від 12.06.2002 укладені на підставі незаконного розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056, яке підлягає визнанню недійсним, та містять положення про передачу спірної будівлі АТЗТ «Консул» у власність без волі дійсного її власника (всупереч вимогам ст.ст. 19, 143 Конституції України, ст. 32 Закону України «Про власність», ст.ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 225 ЦК УРСР та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»), що є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку на підставі ст. 48 ЦК УРСР (1963 року).

Так, оскаржувані інвестиційні договори від 25.02.2002 року № 37 та від 12.06.2002 року № 1 укладені, зокрема, на підставі рішення Київської міської ради від 22.04.1999 року № 208/309 «Про затвердження переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають першочерговій реконструкції», при цьому, спірне майно по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) у переліку майна, зазначеному в зазначеному рішенні, не значиться. Зазначений в переліку до рішення Київської міської ради від 22.04.1999 року № 208/309 будинок № 68 по вул. Верхній Вал не має ніякого відношення до нерухомого майна, переданого у власність АТЗТ «Консул» за спірними розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 року № 2056 та інвестиційними договорами від 25.02.2002 року № 37 та від 12.06.2002 року № 1.

Крім того, відповідно до інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації за даними інвентаризаційних справ за адресами вул. Верхній Вал, 28/12 та вул. Верхній Вал, 68 проінвентаризовані в різні роки різні будівлі, тобто оспорюваним розпорядженням від 03.10.2001 року № 2056 Київська міська державна адміністрація вирішила питання щодо передачі у власність АТЗТ «Консул» комунального майна площею 1781,7 кв.м по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) без згоди його власника - територіальної громади в особі Київської міської ради.

Разом з цим, за твердженням Заступника прокурора міста Києва, АТЗТ «Консул» вчиняло дії щодо відчуження нежитлового будинку по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва прямо вказує на те, що зазначене товариство не визнає права власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на вказане майно, що є підставою для визнання такого права в судовому порядку.

Позивач, Київська міська рада, у поясненнях позовні вимоги підтримав та пояснив, що процедура відчуження підприємством основних фондів на час прийняття спірного розпорядження та укладених на його підставі спірних договорів регулювалася Положенням про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 року № 1477, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.08.1999 року за № 573/3866. Крім того, позивач зазначає, що з преамбули оспорюваного розпорядження вбачається, що останнє взагалі приймалося без врахування наведених норм, що регулювали порядок відчуження основних фондів, а також без врахування норм, що регулювали відчуження державного та комунального майна у процесі приватизації.

Також позивач вказує, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» житловий фонд, розташований у Подільському районі м. Києва, був переданий у власність Подільського району міста Києва, отже, виникнення права комунальної власності на спірний будинок, який на час прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311, був житловим будинком, не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв'язку з чим, підтвердження права комунальної власності територіальної громади міста Києва на спірний будинок не потребує здійснення державної реєстрації згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідач-4, Виконавчий орган Подільської районної у місті Києві ради (Подільської районної у місті Києві державної адміністрації), у відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що питання залучення інвестицій в місті Києві станом на 2001 рік належало до повноважень Київської міської ради, а не Київської міської державної адміністрації, тоді як оскаржуваним розпорядженням Київська міська державна адміністрація фактично під виглядом реконструкції житлового будинку залучила інвестора, чим вийшла за межі власних повноважень, які в неї були на той час.

Відповідач-6, Акціонерне товариство закритого типу "Консул" у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що відчуження будинку № 28/12 (літ. А) по вул. Верхній Вал у м. Києві відбулося шляхом неприватизаційного відчуження на підставі Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Положення про організацію реконструкції жилих будинків у центральній частині м. Києва, затвердженого розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 03.06.1994 р. № 471 та зазначив, що Київська міська рада не є власником спірного будинку, тому в задоволенні позову в частині визнання права власності на будинок № 28/12 (літ. А) по вул. Верхній Вал у м. Києві слід відмовити.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Виключно законами України визначаються, зокрема, правовий режим власності (п. 7 ч. ст. 92 Конституції України, в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження).

За приписами ч. 3 ст. 41 Конституції України (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частинами 3, 4 ст. 140 Конституції України (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Статтею 143 Конституції України (в редакції чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) до державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Положеннями ст. 32 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що суб'єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

За приписами ст. 4 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження), власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом.

В ч.ч. 5, 6, 8 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження), від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

В статті 225 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України (ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна», в редакції чинній на момент прийняття спірного розпорядження).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження), відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

В ст. 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що сферою застосування Закону є галузі, які підлягають першочерговій приватизації: переробна і місцева промисловість, промисловість будівельних матеріалів, легка і харчова промисловість, будівництво, окремі види транспорту, торгівля і громадське харчування, побутове обслуговування населення, житлово-експлуатаційне і ремонтне господарство. Відповідно до цього Закону можуть також приватизуватися підприємства інших галузей, якщо вони відповідають вимогам частини першої статті 2 цього Закону або якщо це передбачено планами їх приватизації. До відносин щодо приватизації невеликих державних підприємств, не врегульованих цим Законом, застосовується Закон України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що об'єктами малої приватизації є, зокрема, окреме індивідуально визначене майно.

Як визначено в ч. 1 ст. 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження), право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації.

Законом України "Про державну програму приватизації" від 18.05.2000 року було затверджено Державну програму приватизації на 2000-2002 роки, яка діяла на момент прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 року № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі».

Пунктом 5 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки визначено, що класифікація об'єктів приватизації здійснюється з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації відповідно до цієї Програми.

Статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що покупцями об'єктів приватизації можуть бути: громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства; юридичні особи, зареєстровані на території України, крім передбачених частиною третьою цієї статті; юридичні особи інших держав.

Крім того, частиною 1 статті 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що приватизація державного майна здійснюється шляхом: продажу об'єктів приватизації на аукціоні, за конкурсом; продажу акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців; продажу на конкурсній основі цілісного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій відкритого акціонерного товариства при поданні покупцем документів, передбачених частиною першою статті 12 цього Закону; викупу майна державного підприємства згідно з альтернативним планом приватизації.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

В ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) визначено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписи п. 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до положень абз. 5 п. 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Суд зазначає, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст.111-28 ГПК України.

Як вже було встановлено судом, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 року № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі» переведено жилий будинок № 28/12 по вул. Верхній Вал у Подільському районі м. Києва в нежилий та залучено до реконструкції вказаного нежилого будинку під торгівельні та офісні приміщення Акціонерне товариство закритого типу «Консул», як інвестора, з передачею йому у встановленому порядку у власність цього будинку загальною площею 1781,7 кв.м.

Рішенням Київської міської ради ІХ сесії ХХІІІ скликання від 27.12.2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальних громад міста Києва.

25.02.2002 року між Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації, як розпорядником, КП «Київжитло- спецексплуатація», як балансоутримувачем, та Акціонерним товариством закритого типу «Консул», як інвестором, було укладено Інвестиційний договір № 37 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади м. Києва № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є вкладення інвестицій в реконструкцію нежилого будинку 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал загальною площею 1781,7 кв.м, частина якого площею 937,9 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та частина якого площею 843,8 кв.м - до комунальної власності територіальної громади Подільського району міста з метою досягнення соціального ефекту для власника будинку та створення прибутку (доходу) для інвестора.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Інвестиційного договору № 37 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади м. Києва № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції від 25.02.2002 року сторонами було підписано акт прийому-передачі частини нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал з комунальної власності територіальної громади міста у власність АТЗТ «Консул», відповідно до якого АТЗТ «Консул» передано у власність нежитловий будинок за адресою: вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у м. Києві, площею 937,9 кв.м (копія акту прийому-передачі частини нежитлового будинку міститься в матеріалах справи).

Крім того, 12.06.2002 року між Управлінням з питань майна Подільської районної у м. Києві адміністрації, як розпорядником, Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства, як балансоутримувачем, та Акціонерним товариством закритого типу «Консул», як інвестором, було укладено Інвестиційний договір № 1 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва №28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є вкладення інвестицій в реконструкцію нежилого будинку 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал загальною площею 1781,7 кв.м, частина якого, площею 937,9 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та частина якого площею 843,8 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади Подільського району міста з метою досягнення соціального ефекту для власника будинку та створення прибутку (доходу) для інвестора.

Також, матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Інвестиційного договору № 1 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва №28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції від 12.06.2002 року сторонами було підписано акт прийому-передачі частини нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал з комунальної власності територіальної громади міста у власність АТЗТ «Консул», відповідно до якого АТЗТ «Консул» передано у власність нежитловий будинок за адресою: вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у м. Києві, площею 843,8 кв.м (копія акту прийому-передачі частини нежитлового будинку міститься в матеріалах справи).

Судом встановлено, що рішеннями Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» (додаток № 8) та від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (додаток № 7) затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Подільському районі. Зокрема, відповідно до вказаних переліків, будинок по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) є об'єктом комунальної власності.

Як стверджує Заступник прокурора міста Києва, оскаржуване розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 є незаконним, оскільки на його підставі відчужено будинок по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) поза волею власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та в обхід процедури приватизації. Прокурор вказує, що оскаржувані інвестиційні договори № 37 від 25.02.2002 та № 1 від 12.06.2002 укладені на підставі незаконного розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056, яке підлягає визнанню недійсним, та містять положення про передачу спірної будівлі АТЗТ «Консул» у власність без волі дійсного її власника (всупереч вимогам ст.ст. 19, 143 Конституції України, ст. 32 Закону України «Про власність», ст.ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 225 ЦК УРСР та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»), що є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку на підставі ст. 48 ЦК УРСР (1963 року). Крім того, прокурор вказує, що АТЗТ «Консул» вчиняло дії щодо відчуження нежитлового будинку по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва, що прямо вказує на те, що зазначене товариство не визнає права власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на вказане майно, що є підставою для визнання такого права в судовому порядку.

При цьому, відповідач-6 у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що відчуження будинку № 28/12 (літ. А) по вул. Верхній Вал у м. Києві відбулося шляхом неприватизаційного відчуження на підставі Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Положення про організацію реконструкції жилих будинків у центральній частині м. Києва, затвердженого розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 03.06.1994 р. № 471 та зазначив, що Київська міська рада не є власником спірного будинку, тому в задоволенні позову в частині визнання права власності на будинок № 28/12 (літ. А) по вул. Верхній Вал у м. Києві слід відмовити.

Крім того, відповідачем-6 було подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог Заступника прокурора міста Києва, посилаючись на те, що Київська міська рада ще у 2005 році передала в оренду АТЗТ «Консул» земельну ділянку для будівництва (реконструкції), обслуговування та експлуатації будівлі торговельного та офісного призначення на вул. Верхній Вал (Літ. А) у Подільському районі м. Києва, таким чином, передаючи в оренду земельну ділянку у 2005 році, Київська міська рада не могла не знати про існування спірних розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 року № 2056 та інвестиційних договорів № 37 від 25.02.2002 року та № 1 від 12.06.2002 року, адже володіння та будівництво (реконструкція) будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал здійснювались Акціонерним товариством закритого типу «Консул» саме на підставі вищезгаданого розпорядження Київської міської державної адміністрації та інвестиційних договорів. Відповідач-6 вказує, що твердження Заступника прокурора міста Києва про те, що Київська міська рада не знала і не могла знати про існування спірних розпорядження та інвестиційних договорів не відповідає дійсності, тому, за твердженням відповідача-6, Заступник прокурора міста Києва звернувся до суду з даним позовом після спливу передбаченого законом загального строку позовної давності.

Разом з цим, у додаткових пояснення до заяви про застосування позовної давності, поданої до суду 05.12.2016 року, відповідач-6 зазначив, що з метою підтвердження факту обізнаності позивачем про існування спірних розпорядження Київської міської державної адміністрації та інвестиційних договорів, представником Акціонерного товариства закритого типу «Консул» було зроблено запит до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з проханням надати завірену копію кадастрової справи № А-4495 «Про передачу Акціонерному товариству закритого типу «Консул» земельної ділянки для будівництва (реконструкції), обслуговування та експлуатації будівлі торговельного та офісного призначення на вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва» (рішення Київської міської ради від 06.10.2005 року № 82/3546).

Так, у відповідь на запит представника Акціонерного товариства закритого типу «Коснул», Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації супровідним листом від 28.11.2016 року № 7 було надано копію кадастрової справи № А-4495.

Судом встановлено, що в у Висновку про погодження проекту відведення земельної ділянки (до справи № А-4495) від 13.05.2005 року № 03-56/468-В вказано, що земельну ділянку передбачається передати Акціонерному товариству закритого типу «Консул» у довгострокову оренду на 15 років за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, у зв'язку з переходом права власності на будівлі (інвестиційних договір № 37 від 25.02.2002, акт прийому-прийому передачі від 25.02.2002, інвестиційний договір № 1 від 12.06.2002, акт прийому-передачі від 02.07.2002).

Відповідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України ).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в господарському суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, та письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №6-178цс15.

Відповідно до п. 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 року, позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

В п. 2.1. зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України визначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Пунктом 2.2. вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що у Висновку про погодження проекту відведення земельної ділянки (до справи № А-4495) від 13.05.2005 року № 03-56/468-В зазначено, що земельну ділянку передбачається передати Акціонерному товариству закритого типу «Консул» у довгострокову оренду на 15 років за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, у зв'язку з переходом права власності на будівлі (інвестиційних договір № 37 від 25.02.2002, акт прийому-прийому передачі від 25.02.2002, інвестиційний договір № 1 від 12.06.2002, акт прийому-передачі від 02.07.2002), суд дійшов висновку, що твердження Заступника прокурора міста Києва про те, що Київська міська рада дізналася про вибуття будинку № 28/12 (Літ. А) по вул. Верхній Вал у м. Києві з комунальної власності лише у 2016 році спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Заступник прокурора міста Києва звернувся з позовними вимогами до Господарського суду міста Києва після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем-6 до прийняття рішення по справі, заступником прокурора міста Києва не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважність причини пропуску позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

При цьому, суд зазначає, що позивач - Київська міська рада, в силу наданої йому компетенції та повноважень, мав бути обізнаний щодо існування розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі» та укладених на його виконання Інвестиційних договорів № 37 від 25.02.2002 року між Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації, Комунальним підприємством «Київжитло-спецексплуатація» та Акціонерним товариством закритого типу «Консул» та №1 від 12.06.2002 року, укладеного між Управлінням з питань майна Подільської районної у місті Києві адміністрації, Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства та Акціонерним товариством закритого типу «Консул», і в разі, якщо вважав свої права порушеними, мав можливість оскаржити зазначені договори до суду у межах визначених законодавством строків позовної давності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Заступника прокурора міста Києва.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати відповідачам-3, 5 у справі 910/18464/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.12.2016 року.

Суддя О.С. Комарова