КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа№ 910/8998/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: не з"явився

від відповідача: Шендріков Д.О., Рябченко В.О. - представники;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 27.07.2016р.

у справі № 910/8998/16 ( суддя П.І. Паламар)

за позовом Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" м. Миколаєва

до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" м. Києва

про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, ціна позову 225866,67 грн.

та за зустрічним позовом Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт"

до Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект"

про стягнення боргу, ціна позову 27763,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" звернулося до Господарського суду м. Києва до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" м. Києва про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, ціна позову 225 866,67 грн.

Ухвалою від 23.05.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 910/8998/16, справу призначено до розгляду на 05.07.2016.

04.07.2016 Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" звернулась до суду з зустрічним позовом до Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" про стягнення 27 673, 20 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.07.2016р. у справі № 910/8998/16 Державному підприємству "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" м. Миколаєва відмовлено у позові. У зустрічному позові Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" звернулось до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та задовольнити первісний позов повністю, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення залишити без змін, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що відповідач на виконання умов договору комісії та ст. 1022 ЦК України надав позивачу звіти № 1 від 20.12.2013, № 2 від 29.04.2014, № 3 від 30.05.2014, які повністю відповідали вимогам п.2.2.2, п.2.2.3 договору комісії.

Крім того, відповідач направив позивачу звіт № 4 від 30.04.2015, який останні отримав 25.05.2015 вх. № 3372 та в якому зазначив, що сума у розмірі 85 358,60 грн. за курсом продажу валюти на МВРУ за 17.04.2014 - 11,0 за винятком комісії банку - 0,1% еквівалентна 7 767,64 доларів США.

Додатково листом вих. № USE-12.2-6394 від 10.06.2015 відповідачем було направлено позивачу відповідно до умов п. 2.1.5 договору документи, підтверджуючі витрати по звіту № 4 від 30.04.2015. Зазначений лист із підтверджуючими документами позивач отримав лише 12.06.2015.

Апелянт звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції при викладенні у рішенні висновку про пропущення позивачем 30 денного строку на заперечення на звіт, не врахував, що звіт № 4 наданий відповідачем позивачу не відповідав вимогам п. 2.2.2. п.2.2.3 договору, оскільки він був наданий без підтверджуючих документів. Таким чином, позивач не прострочив 30 денний термін передбачений ст. 1022 ЦК України щодо повідомлення відповідача про заперечення на звіт № 4.

Крім того, апелянт зазначає, що у запереченнях до позовної заяви і у зустрічному позові, а також під час розгляду справи відповідач не заперечував проти наданням ним підтверджуючих документів не разом із звітом №и 4, а окремо листом № USE-12.2- 6394 від 10.06.2015. Також відповідач не надав жодного доказу про те, що підтверджуючі документи до звіту № 4 були надані ним разом із цим звітом.

На думку апелянта, жодної події, визначеної п.2.2.2 договору у звіті № 4 відповідачем зазначено не було, а звіт взагалі не відповідав умовам п. 2.2.2. п.2.2.3 договору і у зв'язку із цим, міг не розглядатися позивачем як звіт про виконання умов договору. Звіт № 4 тільки констатував факт перерахування відповідачем позивачу залишку невикористаних відповідачем коштів на витрати пов'язані з реалізацією продукції у сумі 85 358,60 грн.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано, що сторони договору визнали як обставину той факт, що звіт № 4 є непогодженим. Відповідач не заперечував проти непогодження звіту № 4 позивачем, на підтвердження чого направив позивачу новий остаточний звіт по договору, який у строк передбачений ст. 1022 ЦК України також не був погоджений позивачем.

В судове засідання представник позивача не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою повноважного представника Семещенко М.О. про оголошення перерви ( а.с. 45 т.2).

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності повноважного представника позивача у зв»язку із неможливістю забезпечити участь повноважного представника в судовому засіданні та про задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши думку представників відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників відповідача, колегія встановила наступне.

08 серпня 2013 р. між Державним підприємством "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (комітент за умовами договору) та Державним підприємством "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (комісіонер за умовами договору) було укладено договір комісії № 2081/13/USE-16.3-253-D/K-13.

Відповідно до умов п. 1.1. укладеного договору відповідач, за дорученням позивача, зобов'язався за плату та за його рахунок від свого імені здійснити правочин з продажу ресор та валу редуктора із складу агрегату МТ70П, згідно додатку № 1 до даного договору.

Відповідач згідно п.1.2. договору від свого імені за рахунок позивача по узгодженню з ним, виступаючи від свого імені, відповідач самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (контракт) з третьою особою (покупець за договором).

Пунктом 3.2 договору позивач погодив ціну продукції (ціна за якою відповідач передає продукцію відповідачу для реалізації) 139 140 доларів США і наводиться у специфікації (додаток № 1 до договору) та сформована з урахуванням вартості продукції, а також: пакування, маркування, консервації продукції; витрат за пунктом 2.1.5; комісійної плати визначної п.3.5. договору; податків, зборів і інших обов»язкових платежів, пов»язаних з продукцією та її передачею.

Розмір комісійної плати погоджений 26436,60 доларів США, а обсяг витрат, пов'язаних з реалізацією продукції, не повинен був перевищувати 17764,40 доларів США.

Відповідно до доручення позивача, зазначеного у п. 3.9 договору комісії, в пункті 5.2 контракту встановлено на ступний порядок здійснення платежів: 50% ціни продукції перераховуються на розрахунковий рахунок позивача прямим банківським переказом, в якості авансового платежу, протягом 5 днів з дати набуття контрактом чинності ( п.5.2.1 контракту); решта 50% ціни продукції має бути перераховано на розрахунковий рахунок відповідача прямим банківським переказом протягом 5 днів з дати письмового повідомлення відповідача про готовність продукції до відвантаження ( п.5.2.2.контракту).

Згідно п.7.1 контракту строк дії гарантійних зобов»язань на продукцію, що постачається за контрактом, становить 12 місяців, починаючи з введення її в експлуатацію. Згідно з п.7.3 контракту протягом всього гарантійного строку відповідач безкоштовно усуває недоліки продукції неналежної якості або змінює її на аналогічну продукцію належної якості.

Відповідно до п.11.1 контракт набирає чинності з дати отримання відповідачем дозволу Державної служби експортного контролю України на експорт продукції та діє до 31.12.2016.

Відповідач на виконання доручення уклав зовнішньоекономічний контракт № USE-16.3-136-К/КЕ-13 від 8 серпня 2013 р. про поставку покупцю продукції позивача за ціною у 139 140 дол. США.

Відповідно до звітів № 1 від 20 грудня 2013 р., № від 29 квітня 2014 р., № від 30 травня 2014 р. погоджених позивачем, продаж було вчинено за ціною 139140 доларів США, з яких позивачу було перераховано 94939 доларів США.

Відповідач утримав комісійну плату у розмірі 26436,6 доларів США та відрахував витрати на виконання доручення, розмір яких склав 9996,76 доларів США.

Згідно звіту комісіонера № 3 від 30 травня 2014 р. залишок коштів у розмірі 7767,64 доларів США залишилися на рахунку комісіонера для оплати витрат на виконання доручення.

Згідно умов абз. 4, 5 п. 3.5 договору комісіонер утримує комісійну плату та витрати з сум валютної виручки, що надійдуть від покупця. При цьому, комісіонер здійснює продаж утриманих коштів в розмірі, порядку та строки, визначені чинним законодавством, що діє на момент/дату такого продажу за посередництвом уповноваженої комісіонером фінансової установи на міжбанківському валютному ринку України. У випадку наявності у комісіонера індивідуальної ліцензії Національного банку України на використання на території України іноземної валюти як засобу платежу для утримання комісійної плати та витрат, продаж зазначених коштів не здійснюється/здійснюється в розмірі, установленому законодавством України.

Згідно з підпунктом "г" пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Постанови НБУ від 24.07.2001 №293 "Про надання індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу ДК "Укрспецекспорт" та її дочірніми підприємствами" відповідач отримав індивідуальну ліцензію НБУ №6 від 27.06.2013 зі строком дії до 31.05.2014 на використання на території України іноземної валюти як засобу платежу між ДК "Укрспецекспорт" та юридичними особами - резидентами України за угодами, згідно з переліком, що є додатком до даної ліцензії. Вказаний перелік має гриф обмеження доступу "таємно".

Згідно зі змістом вказаної індивідуальної ліцензії НБУ № 6 від 27.06.2013 було надано право ДК "Укрспецекспорт", зокрема, утримувати комісійну винагороду та витрати, пов'язані з виконанням відповідних договорів та контрактів, зазначених у переліку, який додано до ліцензії.

Враховуючи на наявність у ДК "Укрспецекспорт" індивідуальної ліцензії НБУ в період з 25.12.2013 до 31.05.2014, останній в силу вимог валютного законодавства був зобов'язаний здійснювати продаж 100% або 50% сум валютних надходжень згідно зовнішньоекономічного договору.

Платіжним дорученням № 1496 від 10 квітня 2015 р. відповідач перерахував позивачу 85 358,60 грн. як плату за спірним договором комісії.

30 квітня 2015 р. відповідач подав позивачу звіт № 4, згідно з яким сплачена сума 85 358,60 грн. є еквівалентом 7767,64 доларів США за курсом МВРУ від 17 квітня 2014 р., що становить залишок невикористаних після виконання доручення грошових сум.

Вищезазначений звіт отриманий позивачем 25 травня 2015 р., відповідно до копії поштового конверта.

Згідно зі ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим.

Доказів своєчасного повідомлення позивачем відповідача про наявність заперечень щодо звіту № 4 від 30 квітня 2015 р. суду не надано, а отже зазначений звіт вважається прийнятим.

Заперечення, викладені у листі № 10/2-5692 від 30 червня 2015 р. вчинені з пропуском встановленого ст. 1022 ЦК України тридцятиденного строку, а тому доводи позивача з цього приводу є безпідставними.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про те, що відповідач виконав спірний договір комісії відповідно до узгоджених сторонами умов, з дотриманням вимог чинного законодавства, у т.ч. щодо валютного регулювання, а дії відповідача щодо визначення розміру невикористаних після виконання доручення сум схвалені позивачем прийняттям поданих йому звітів.

Виходячи з вищевикладеного доводи позивача про необхідність повернення невикористаних коштів у гривнях за курсом НБУ на дату перерахування коштів є необґрунтованими.

Позивачем не надано суду доказів збереження відповідачем за рахунок позивача грошових сум, одержаних під час виконання доручення.

Враховуючи, що права позивача на одержання заявлених сум відповідачем не порушені, у задоволенні позову слід відмовити відповідно до вимог ст.ст. 16, 622, 1020, 1022 ЦК України.

Згідно ст. 1020 ЦК України комісіонер має право відраховувати належні йому за договором суми з усіх грошових коштів, що надійшли до нього для комітента, якщо інші кредитори комітента не мають переважного перед ним права на задоволення своїх вимог із грошових коштів, що належать комітентові.

Аналогічні умови погоджені сторонами в розділі 3 спірного договору комісії.

Відповідач, за рахунок коштів, які надійшли до нього за рахунок позивача, відшкодував усі понесені ним витрати.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями відповідача, викладеними у відзиві на позов та зустрічній позовній заяві, доданими до них розрахунками та платіжними документами.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що вимоги зустрічного позову про стягнення 27 673, 20 грн. на підставі ст.ст. 530, 1011, 1022, 1024 ЦК України є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони розглядались місцевим господарським судом під час розгляду справи та не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" на рішення Господарського суду м. Києва від 27.07.2016р. у справі № 910/8998/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 27.07.2016р. у справі № 910/8998/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/8998/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська