ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа № 911/3364/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичне агентство «ШЕВЧУК ТА ПАРТНЕРИ», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАМБЕРГ», м. Бровари

про визнання договору недійсним

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: Півень Д.М.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичне агентство «ШЕВЧУК ТА ПАРТНЕРИ» (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАМБЕРГ» (відповідач) про визнання договору недійсним.

Провадження у справі №911/3364/16 порушено відповідно до ухвали суду від 17.10.2016 року та призначено справу до розгляду на 15.11.2016 року.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 15.11.2016 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Розгляд справи відкладався до 29.11.2016 року.

У судовому засіданні 29.11.2016 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 29.11.2016 року повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав.

Згідно з п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час та місце і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, суд розглядає справу у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази та пояснення, судом встановлено наступне.

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, 31.03.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридичне агентство «ШЕВЧУК ТА ПАРТНЕРИ» (Замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАМБЕРГ» (Виконавець, відповідач) було укладено Договір про надання послуг консультування з питань інформатизації №31/03/15 (далі - Договір).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з пунктом 1.1. Договору на умовах даного Договору Виконавець зобов'язується за завданням Замовника надати йому послуги консультування з питань програмного забезпечення, а Замовник зобов'язується оплатити Виконавцеві зазначені послуги.

Відповідно до пункту 2.1. Договору за виконання Виконавцем зобов'язань за даним Договором Замовник сплачує Виконавцю винагороду (плату) в розмірі 149 984,52 грн. (з ПДВ).

Плата (винагорода) і витрати Виконавця відшкодовуються Замовником за даним Договором, шляхом сплати у безготівковій формі із застосуванням платіжних доручень перерахуванням коштів на поточний рахунок Виконавця (пункт 2.2. Договору).

Як зазначає позивач, спірний Договір є недійсним, оскільки, сторонами договору не досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема: відсутні положення щодо вартості кожної з послуг, щодо обсягу та місця надання послуг.

У відповідності до вимог ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Положення статті 203 Цивільного кодексу України визначають такі підстави недійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачені самостійні окремі підстави недійсності господарського зобов'язання; може бути визнано недійсним повністю або в частині господарське зобов'язання, що: 1) не відповідає вимогам закону, 2) вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави або суспільства, 3) укладено учасниками господарських правовідносин з порушенням хоча б одним з них спеціальної компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року за №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до підпункту 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року №11 зазначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Крім того, підпунктом 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року №11 передбачено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину.

Однак, як вбачається з обставин справи, підставою недійсності правочину позивачем визначено недосягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема, відсутність положення щодо вартості кожної з послуг, щодо обсягу та місця надання послуг.

Як визначено в. п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Водночас частиною п'ятою статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбаченим договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. На виняток з цього правила відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання його недійсним (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»). При цьому вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому передбаченої частиною першою статті 15 названого Закону істотної умови суд має застосовувати цю ж норму у редакції, що була чинною на момент укладення договору, а не на момент його державної реєстрації.

Також, в матеріалах справи наявні докази, що спростовують викладені в позові обставини, зокрема, в матеріалах справи наявні Акт здавання-приймання виконаних робіт №1 від 31.03.2015 року, Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №3103 від 31.03.2015 року, звіт №1 від 31.03.2015 року.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази, у яких зазначено, що позивачем сплачено за надані відповідачем послуги у повному обсязі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірний Договір про надання послуг консультування з питань інформатизації від 31.03.2015 року №31/03/15 був спрямований на реальне настання правових наслідків, про що свідчать зазначені вище звіт та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг).

До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що оскаржуваний договір схвалений позивачем, що також підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та звітом та виконано позивачем у повному обсязі.

Оскільки, як встановлено судом, позивачем не доведено порушення укладенням спірного Договору вимог чинного законодавства, з чим ст.ст. 215, 203 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договору недійсним, невиконання чи неналежне виконання правочину та відсутність у договорі істотних умов не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, позовні вимоги з наведених в позові підстав задоволенню не підлягають.

Таким чином, за наслідками розгляду спору судом не встановлено підстав для визнання недійсним спірного Договору від 31.03.2015 року за №31/03/15.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги не доведені та не обґрунтовані, тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 09.12.2016 р.