ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа № 911/3097/16

За позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ПЕРСЕЙ

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю НІКОЛЬ-МОТОРС

про стягнення 193 032,61грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 23.05.2016); ОСОБА_3 (довіреність б/н від 23.05.2016);

від відповідача - ОСОБА_4 (довіреність №21 від 12.10.2016).

СУТЬ СПОРУ: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ПЕРСЕЙ (далі ТОВ ПЕРСЕЙ) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю НІКОЛЬ-МОТОРС (далі ТОВ НІКОЛЬ-МОТОРС) про стягнення 186944,91грн у т.ч.:

- 100 000,46грн основна заборгованість;

- 62396,40грн пеня за період з 14.04.2015 по 11.08.2016;

- 3981,29грн проценти за період з 14.04.2015 по 23.05.2016;

- 20566,76грн збитки від інфляції за період з 14.04.2015 по 31.05.2016.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що відповідачем порушено зобовязання за договором №04/07 від 04.07.2014, в частині оплати за виконані роботи у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ТОВ НІКОЛЬ-МОТОРС у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що оскільки кінцевий акт виконаних робіт за спірним договором його учасниками не підписаний, то і строк виконання зобовязання відповідачам, визначеного п.2.5 договору, щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем не настав. Крім того, позивачем усно заявлено про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, про що не заперечувалось позивачем у даній справі.

21.11.2016 позивачем подано клопотання про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого, останній просить суд стягнути з відповідача 193 032,61грн у т.ч.:

- 100 000,46грн основна заборгованість;

- 62396,40грн пеня за період з 14.04.2015 по 11.08.2016;

- 5468,97грн проценти за період з 14.04.2015 по 20.11.2016;

- 20566,76грн збитки від інфляції за період з 14.04.2015 по 31.05.2016, з 01.09.2016 по 31.10.2016.

Вказана заява прийнята судом до розгляду, оскільки позивач вправі скористатись своїм правом на збільшення розміру позовних вимог, до винесення судом рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

04.07.2014 між сторонами у справі ТОВ НІКОЛЬ-МОТОРС (далі замовник) та ТОВ ПЕРСЕЙ (далі підрядник) укладено договір підряду № 04/07 (а.с.9-11, далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Відповідно до п. 1.1 договору, підрядник зобовязується виконати на обєкті замовника роботи з проектування, погодження проектів в експлуатуючих організаціях, монтажу та здачі в експлуатацію каналізації дощової та водопроводу, з додержанням будівельних норм та правил інших нормативно-правових документів, що стосуються будівництва, охорони праці, пожежної безпеки, а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконані роботи. Перелік та вартість робіт по договору відображені в договірній ціні та кошторисах, які є невідємною частиною договору.

Згідно п. 2.1 договору, загальна вартість договору складає 433362,73грн з ПДВ.

Розрахунки за даним договором виконуються у гривнях на розрахунковий рахунок підрядника (п. 2.3 договору).

Відповідно до п. 2.4 договору, підрядник починає роботи після одержання від замовника авансу в розмірі 70% від договірної ціни, що становить з ПДВ 3063 353,91грн.

Згідно п. 2.5 договору, остаточних розрахунок проводиться замовником протягом 5 банківських днів з дати підписання сторонами кінцевого акту виконаних робіт.

Після передачі акта виконаних робіт замовник протягом 5 календарних днів з дати отримання акту виконаних робіт від підрядника, повинен підписати акт або надіслати підряднику мотивовану відмову від прийняття робіт.

Вказаний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (п. 9.1 договору).

Як встановлено під час розгляду справи, позивачем на виконання умов договору, виконувались роботи, що підтверджується актами приймання виконаних робіт за серпень 2014 року та квітень 2015 року (а.с.12-31), вартість робіт, за підписаними сторонами актами склала 433 360,92грн, що не заперечується сторонами.

Між сторонами, проведено зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується повідомленням від 20.05.2016 (а.с.72-72, зворот), з якого вбачається, що остаточна сума заборгованості відповідача за договором №04/07 від 04.07.2014 складає 100 000,46грн

Проте, відповідач в заперечення позовних вимог посилається на те, що між сторонами у справі не було підписано кінцевого акту, а відтак у відповідача не настав обовязок щодо оплати за виконані роботи.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як визначено ч. 1 ст. 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 853 ЦК України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

В силу ст.854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно ч.ч. 1, 2, 4 до ст. 882 ЦК України, замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, - етапу робіт, зобов'язаний негайно розпочати їх прийняття.

Замовник організовує та здійснює прийняття робіт за свій рахунок, якщо інше не встановлено договором. У прийнятті робіт мають брати участь представники органів державної влади та органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених законом або іншими нормативно-правовими актами.

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Відповідач не заперечує щодо того, що сума в розмірі 100 000,46грн ним не сплачена, проте, зазначає, що строк оплати не настав, оскільки сторонами не підписано кінцевий акт виконаних робіт, а позивач не передавав відповідачу всю належну документацію, що робить неможливим експлуатацію обєкта вищевказаного договору.

Суд не може прийняти зазначені заперечення відповідача з огляду на таке.

Сторонами у договору не визначено що є кінцевим актом.

У відповідності до п. п. 91, 96 постанови КМУ від 01.08.2005 №668, передача виконаних робіт (об'єкта будівництва) підрядником і приймання їх замовником оформлюється актом про виконані роботи, підписання акта приймання-передачі є підставою для проведення остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до п. 99 вказаної Постанови, Розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі документів про обсяги виконаних робіт та їх вартість. Документи про виконані роботи та їх вартість складаються і підписуються підрядником та передаються замовнику. Замовник перевіряє ці документи і в разі відсутності зауважень підписує їх. Після підписання документів замовник зобов'язаний оплатити виконані роботи.

Порядок подання підрядником документів про обсяги і вартість виконаних робіт, проведення перевірки їх достовірності, підписання та оплати замовником визначається у договорі підряду.

Кошторис на виконання робіт сторонами не складався, порядок передачі будь-яких документів, договором не визначався.

Протоколом спільної наради директорів позивача та відповідача від 06.03.2015 прийнято рішення, що відповідачем має бути сплачено 100 000,00грн, а позивач зобовязується надати певні документи (а.с.73).

Тобто, протоколом підтверджено обовязок відповідача (замовника) оплатити роботи, а позивача (підрядника) виконати та передати замовнику відповідну документацію.

Проте, невиконання дій будь-якої із сторін за даним протоколом не ставить в залежність виконання чи невиконання своїх обовязків іншою стороною. Крім того, будь-яка із сторін не позбавлена можливості щодо спонукання до виконання обовязків іншою стороною.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, враховуючи умови укладеного між сторонами договору та заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення 100 000,0046грн основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 62 396,40грн за період з 14.04.2015 по 11.08.2016

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

При цьому в силу ч. 2 вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п. 7.5 договору, за порушення строків оплати робіт замовник сплачує підряднику пеню в розмірі 1,5% від суми несплачених у строк платежів за кожен календарний день прострочення.

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що позивачем невірно визначено початкову дату прострочення з оплати виконаних робіт, оскільки у відповідності до ч. 5 ст. 254 ЦК України, прострочення з оплати (з урахуванням того, що розрахунок мав здійснюватись через 5 банківських днів, а 13.04.2015 був вихідним днем) почалось з 15.04.2015. Крім того, пеня нарахована позивачем не в межах строку встановленого п. 6 ст. 232 ГК України, а також розмір пені встановлений договором перевищує максимальний розмір, визначений ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань".

Так, за розрахунком суду, розмір пені з урахуванням початкової дати нарахування з 15.04.2015 та обмежень встановлених чинним законодавством щодо максимального розміру пені та строку її нарахування, розмірі пені становить 28 865,89грн за період з 15.04.2015 по 15.10.2015 на заборгованість в розмірі 100 000,46грн.

Вимог про стягнення 33 530,51грн пені задоволенню не підлягають з огляду на необґрунтованість та безпідставність.

Проте, як вказує позивач у своїх письмових поясненнях №284 від 30.11.2016, поданих 30.11.2016, він погоджується з твердженнями відповідача, що пеня може бути стягнена не більше як за 1 календарний рік, та просить суд застосувати строки позовної давності в частині нарахування пені.

З огляду на викладене, суд зазначає про таке.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013р. № 10 за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013р. № 10 якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором)

До суду з позовною заявою позивач звернувся 20.09.2016, тобто, враховуючи вимоги законодавства України, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 3271,25грн за період з 20.09.2015 по 15.10.2015 (оскільки саме цей період знаходиться в межі строку встановленого ч. 6 ст. ГК України для нарахування пені та ст. 258 ЦК України щодо позовної давності в один рік) на заборгованість в розмірі 100 000,46грн. В задоволенні вимог про стягнення 25 594,64грн пені відмовити, оскільки вказане нарахування пені здійснено в період позовної давності, про яку заявлено стороною, що є підставою для відмови в задоволенні вимог у вказаній частині.

Таким чином, вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню в розмірі 3271,25грн, в задоволенні вимог про стягнення пені в розмірі 59 125,15грн (33 530,51+25 594,64) суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимоги (з урахуванням збільшення позовних вимог) про стягнення з відповідача 54 68,97грн 3% річних за період з 14.04.2015 по 20.11.2016 та 25 166,78грн втрат від інфляції за період з 14.04.2015 по 31.05.2016 та з 01.09.2016 по 31.10.2016.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3%, суд зазначає, що як вже зазначалось вище позивачем невірно розраховано початкову дату прострочення, так за розрахунком суду розмір 3% річних за період з 15.04.2015 по 20.11.2016 на заборгованість в розмірі 100 000,46грн складає 4816,46грн, в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 652,51грн 3% річних в задоволені позову, суд відмовляє.

Стосовно нарахувань втрат від інфляції, суд зазначає, що позивачем невірно вказано початкову дату прострочення з оплати за виконанні роботи. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань, позивачем викинуто з розрахунку червень-серпень 2016 року, в яких мала місце дефляція.

Суд не погоджується з розрахунком інфляційних втрат здійсненим позивачем за період з 14.04.2015 по 31.05.2016 та з 01.09.2016 по 31.10.2016, оскільки у відповідності до ст. 625 ЦК України такий показник як індекс інфляції має розраховуватись за весь період прострочення (також див. пост. ВГСУ від 01.02.2012 №52/30, п.2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 №01-06/928/2012).

Так, за розрахунком суду, розмір інфляційних втрат за період з 15.04.2015 по 31.10.2016 складає 30 327,96грн, проте, враховуючи що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в частині 25 166,78грн.

Крім того, позивачем заявлено про стягнення з відповідача судових витрат в розмірі 26 200,00грн на правову допомогу адвоката.

Відповідні вимоги підлягають задоволенню в частині з урахуванням наступного.

Приписами ст. 44 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, а також порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

В силу вимог ст. 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Судом встановлено, що 17.05.2016 між позивачем (замовником) та адвокатом ОСОБА_3 (виконавцем), який дії на підставі свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю (а.с.43), укладено договір №17/05/16-1 про надання юридичних послуг з врегулювання спорів.

Відповідно до п. 2.1 якого, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання надати замовнику послуги щодо підготовки необхідних документів та представлення інтересів замовника у врегулюванні спору між замовником та контрагентом стосовно стягнення заборгованості. Замовник, у свою чергу, зобовязується виплатити виконавцю гонорар, а також відшкодувати витрат по оплаті обовязкових платежів і інші необхідні витрати.

Відповідно до п. 5.1 договору, розмір гонорару становить 26 200,00грн; які замовник виплачує виконавцю протягом 15 банківських днів з моменту підписання договору (п. 5.2 договору).

Позивачем, на підставі рахунку (а.с.59), перераховано 26 000,00грн відповідно до платіжного доручення №29 від 01.08.2016 (а.с.60).

Проте, як визначено а п.6.5 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7, розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог..

Таким чином, розмір відшкодування на послуги адвоката підлягає частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, пропорційно розміру задоволених позовник вимог, а саме в сумі 17 948,41грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме у розмірі 1998,82грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю НІКОЛЬ-МОТОРС на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ПЕРСЕЙ 100 000,46грн основного боргу, 3271,25грн пені 4816,46грн 3% річних, 25 166,78грн інфляційних втрат, а також 17 948,41грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату послуг адвоката, 1998,82грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 59 125,15грн пені, 652,51грн 3% річних в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 08.12.2016.

Суддя С.І. Чонгова