КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа№ 910/2526/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Доманської М.Л.

Верховця А.А.

при секретарі судового засідання: Сотніковій І.О.

за участю представників сторін:

від скаржника: Кійко Є.А. - довіреність № 04/02-1 від 04.02.2016.

від ПАТ „Енергобанк": Коршун А.О. - довіреність № 09/05-216 від 18.11.2016.

від ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Степаненка М.М.:

Різник О.Ю. - довіреність № 919 від 03.08.2016.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс", що діє в інтересах Закритого недиверсифікованого пайового венчурного інвестиційного фонду „Даліз-Класік" на ухвалу господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року

у справі № 910/2526/14 (суддя Пасько М.В.)

за заявою Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський акціонерний

Банк"

до Приватного акціонерного товариства „Інвікта-Маяк"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року відмовлено ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс" у задоволенні заяви про заміну кредитора у справі № 910/2526/14.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити подану ним заяву та здійснити заміну кредитора - ПАТ „Енергобанк" на його правонаступника - ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс", що діє в інтересах ЗНПВІФ „Даліз-Класік" на суму 19 388 719,47 грн., як забезпеченого кредитора і зобов'язати ліквідатора банкрута внести відповідні зміни до реєстру вимог кредиторів ПрАТ „Інвікта-Маяк", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану апеляційну скаргу у справі № 910/2526/14 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Верховця А.А., Сотнікова С.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу було повернуто без розгляду.

24.10.2016 року апеляційна скарга ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс" надійшла до Київського апеляційного господарського суду повторно.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 24.10.2016 року для розгляду вказаної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Доманська М.Л., Сотніков С.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.11.2016 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому через відділ документального забезпечення суду 07.11.2016 через відзиві на апеляційну скаргу арбітражний керуючий Степаненко М.М. просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

У зв'язку з перебуванням судді Сотнікова С.В. у відпустці протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.11.2016 року для розгляду справи № 910/2526/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Верховець А.А., Доманська М.Л.

Ухвалою суду від 08.11.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс" прийнято до провадження.

Іншою ухвалою суду від 08.11.2016 року відкладено розгляд справи на 22.11.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника скаржника надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Ухвалою суду від 22.11.2016 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 06.12.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника ліквідатора арбітражного керуючого Степаненка М.М. надійшли пояснення на додаткові пояснення ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс".

Представник скаржника у судовому засіданні 06.12.2016 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити подану ним заяву та здійснити заміну кредитора - ПАТ „Енергобанк" на його правонаступника - ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс", що діє в інтересах ЗНПВІФ „Даліз-Класік" на суму 19 388 719,47 грн., як забезпеченого кредитора і зобов'язати ліквідатора банкрута внести відповідні зміни до реєстру вимог кредиторів ПрАТ „Інвікта-Маяк".

Представники ПАТ „Енергобанк" та ліквідатора арбітражного керуючого Степаненка М.М. в судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року - без змін.

Представники ініціюючого кредитора в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

06.12.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс" слід відмовити, а ухвалу господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року - залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ „Всеукраїнський Акціонерний Банк" звернулося до суду із заявою про порушення справи про банкрутство ПрАТ „Інвікта-Маяк", оскільки останнє неспроможне сплатити заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань своєчасного погашення кредиту та відсотків за користування кредитом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2014 року порушено провадження у справі № 910/2526/14 про банкрутство ПрАТ „Інвікта-Маяк", введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Драчова Р.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2014 року визнано конкурсними кредиторами ПрАТ „Інвікта-Маяк": ПАТ „Всеукраїнський Акціонерний Банк" на суму 29 423 910,68 грн. (7 308,00 грн. - перша черга, 27 085 445,35 грн. - четверта черга, 2 331 157,33 грн. - шоста черга); ПАТ „Енергобанк" на суму 14 086,00 грн. (1 218,00 грн. - перша черга, 12 868,00 грн. - четверта черга); визнано ПАТ „Енергобанк" забезпеченим кредитором ПрАТ „Інвікта-Маяк" на суму 19 388 719,47 грн.; затверджено реєстр вимог кредиторів ПрАТ „Інвікта-Маяк".

Постановою господарського суду міста Києва від 24.06.2015 року визнано ПрАТ „Інвікта-Маяк" банкрутом, відкрито його ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Степаненка М.М.

25.02.2016 року ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс" звернулось до суду із заявою про заміну кредитора у справі - ПАТ „Енергобанк" його правонаступником, яке обґрунтовано укладенням 29.02.2012 року між заявником та кредитором договору про відступлення права вимоги по стягненню з ТОВ „Інвікта" заборгованості за кредитним договором.

За наслідками розгляду відповідної заяви, ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року відмовлено у її задоволенні, посилаючись на те, що до неї не додано належних та допустимих доказів переходу застави від ПАТ „Енергобанк" до ТОВ „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс".

Переглядаючи законність винесення оскаржуваної постанови, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.01.2003 року між АБ „Енергобанк", правонаступником якого є ПАТ „Енергобанк" (надалі - Банк) та ТОВ „Інвікта" (надалі - Позичальник) був укладений Договір на видачу кредиту № 301-01 від 10.01.2003 року із подальшими змінами та доповненнями (надалі - Кредитний договір).

За умовами Кредитного договору зі змінами та доповненнями Позичальнику ТОВ „Інвікта" було надано кредит в еквіваленті 5 900 000,00 (п'ять мільйонів дев'ятсот тисяч) доларів США з процентною ставкою 18 (вісімнадцять) відсотків річних. В подальшому додатковими угодами до Кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась.

З метою забезпечення повного виконання зобов'язань за Кредитним договором, між ПАТ „Енергобанк" та майновим поручителем ЗАТ „Інвікта-Маяк", правонаступником якого є ПрАТ „Інвікта-Маяк", було укладено Договір застави від 13.01.2003 року, що посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнієць Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 180, з подальшими змінами та доповненнями (надалі - Договір застави), у відповідності до якого в заставу Банку було передано нерухоме майна, а саме: об'єкт незавершеного будівництва - частина виробничого корпусу № 7, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр-т Московський, 8, загальною площею 7 387,2 кв.м.

У відповідності до п.1 Договору застави, застава за цим Договором забезпечує вимоги Заставодержателя, які випливають з договору кредиту № 301-01 від 10.01.2003 року зі всіма змінами та доповненнями до нього, укладеним між Заставодержателем та Позичальником.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.12.2014 року у справі № 910/2526/14 ПАТ „Енергобанк" було визнано забезпеченим кредитором на суму 19 388 719,47 грн. та внесено окремо до реєстру вимог кредиторів. Підставами для визнання ПАТ „Енергобанк" заставним кредитором ПрАТ „Інвікта-Маяк" є:

- договір застави від 13.01.2003 року, який укладено для забезпечення виконання зобов'язань ТОВ „Інвікта" за кредитним договором №301-01 від 10.01.2003 року;

- рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2012 року у справі №4/7, за яким на користь ПАТ „Енергобанк", як Заставодержателя, було звернено стягнення на заставне майно ПрАТ „Інвікта-Маяк", яке забезпечувало зобов'язання ТОВ „Інвікта ".

Звертаючись до суду першої інстанції з відповідною заявою, у якості підстави для заміни заставного кредитора ПАТ „Енергобанк", ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" вказує на Договір № 1 про відступлення права вимоги від 29.02.2012 року, за умовами якого ПАТ „Енергобанк" передав ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" право вимоги по стягненню з ТОВ „Інвікта" заборгованості за договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 301-01 від 29.03.2007 року з усіма додатковими угодами до нього в загальній сумі 24 843 697,14 грн.

Предметом укладеного між сторонами договору № 1 про відступлення права вимоги від 29.02.2012 року є відступлення права вимоги саме за кредитним договором, а не за договором застави від 13.01.2003 року.

В той же час, правовідносини між ПАТ „Енергобанк" та ПрАТ „Інвікта-Маяк" виникли на підставі договору застави від 13.01.2003 року, права по якому від кредитора до ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" не передавались.

Тобто, за вказаним договором новий кредитор набув права вимоги по стягненню заборгованості за кредитом з боржника ТОВ „Інвікта", а не вимоги на звернення стягнення на заставне майна банкрута - ПрАТ „Інвікта-Маяк".

Крім того, досліджуючи вказаний договір про відступлення права вимоги не предмет його відповідності вимогам законодавства, судом встановлено, що його укладено в простій письмовій формі.

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України „Про заставу" у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Частиною 1 ст. 16 Закону України „Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно, при передачі права звернення стягнення на заставне майно, набувач набуває таке право після нотаріального посвідчення такого правочину.

Частиною 1,2 ст.182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Частиною 2 ст.190 ЦК України визначено, що майнові права визнаються речовими правами. Частиною 1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначається, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 513 ЦК України, ст.13, 16 Закону України „Про заставу", ст.ст.182, 190.210, 220 ЦК України відступлення права вимоги за договором застави нерухомого майна, який є нотаріально посвідченим, відбувається за нотаріально посвідченим правочином, тільки тоді у нового кредитора виникає право застави.

Крім того, у Договорі застави від 13.01.2003 року в пункті 3.1 визначено, що право застави виникає з дати підписання цього договору Сторонами та його нотаріального посвідчення. Пунктами 7.2, 7.3 Договору застави передбачається, що всі угоди по внесенню змін та доповнень до цього Договору мають юридичну силу за умови виконання їх у письмовій формі та нотаріального посвідчення. Всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм.

Також п. 10 Договору про внесення змін до Договору застави від 29.03.2007 року сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, сторонами узгоджено, що право застави в сторони виникає з моменту його нотаріального посвідчення, всі угоди по внесенню змін та доповнень до договору (в т.ч. зміна заставодержателя) підлягають нотаріальному посвідченню.

Договір застави від 13.01.2003 року, договір про внесення змін до договору застави від 29.03.2007 року між ПАТ „Енергобанк" та ПрАТ „Інвікта-Маяк", за якими банкрут є заставодавцем, а ПАТ „Енергобанк" - заставодержателем, на виконання вимог чинного законодавства є нотаріально посвідченими.

Відтак, відповідно до ст. 513 ЦК України зміна кредитора - ПАТ „Енергобанк" у зобов'язанні за вказаним договором має також бути вчинена за нотаріально посвідченим правочином.

Однак, оскільки договір укладено в простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення та відповідної державної реєстрації вказаного правочину, то уступка прав заставодержателя по договору застави від 13.01.2003 року на користь ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" не відбулася, а відтак, ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" не може бути заставним кредитором банкрута.

Твердження скаржника про те, що положення Закону України „Про іпотеку" щодо нотаріально посвідченої форми правочину по уступці права по іпотечному договору не можуть бути застосовані, так як в момент укладення договору застави (13.01.2003 року) вказаний закон ще не набрав чинності, судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 03.04.2013 року у справі № 6-21цс13 щодо застосування положень Закону України „Про іпотеку", відповідно до якої за змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно ст. 24 Закону України „Про іпотеку" правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, п. 9 Договору про внесення змін до Договору застави від 29.03.2007 року (вже під час дії Закону України „Про іпотеку") сторонами передбачено, що відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Отже, сторони у вказаному договорі передбачили можливість застосування положень, що регулюють відносини, пов'язані із іпотекою.

Заявником у своїх поясненнях зазначено, що перехід права заставодержателя за договором застави виникає в силу статті 27 Закону України „Про заставу".

Однак, згідно ст. 27 Закону України „Про заставу" застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Тобто, при переході права вимоги за основним зобов'язанням до іншої особи застава зберігає свою силу, однак це не означає одночасного переходу права вимоги за договором застави від заставодержателя до нового кредитора по основному зобов'язанню.

Відтак, право застави ПАТ „Енергобанк" зберігається при відступленні прав вимоги на користь Заявника по основному зобов'язанню - стягнення із ТОВ „Інвікта" боргу по кредитному договору.

Відступлення права вимоги за Договором №1, яке забезпечене заставою не припиняє відносин застави між ПАТ „Енергобанк" та ПрАТ „Інвікта-Маяк", оскільки підстави для припинення застави передбачені ст. 28 Закону України „Про заставу" і вказаний перелік не містить такої підстави припинення застави як перехід права власності на заставне майно або перехід майнових прав до третьої особи.

Крім того, судова колегія суду апеляційної інстанції зауважує, що у наявній в матеріалах справи інформаційній довідці з Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек наявні записи про обтяження (заборона відчуження, іпотека) на користь ПАТ „Енергобанк" на підставі договору застави від 13.01.2003 року та договору внесення змін до договору застави від 29.03.2007 року.

В той же час, про будь-які обтяження заставою (іпотекою) на майно ПрАТ „Інвікта-Маяк", вчинені на користь ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" в офіційних реєстрах відомості відсутні, що свідчить про те, що відступлення права вимоги за договором застави не відбувалося, а право вимоги на предмет застави залишилося у ПАТ „Енергобанк".

Слід також наголосити на тому, що відступлення права вимоги по кредитному договору від банку до ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" відбулася 29.02.2012 року.

Однак, в подальшому, після уступки права вимоги саме ПАТ „Енергобанк", а не ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс", звернулося до суду для звернення стягнення на майно ПрАТ „Інвікта-Маяк". Рішенням господарського суду міста Києва від 14.06.2012 року у справі № 4/7 на користь ПАТ „Енергобанк" було стягнуто прострочену заборгованість за кредитним договором № 301-01 від 10.01.2003 року та додаткових угод до нього, для задоволення вимог банку було звернено стягнення на нерухоме майно ПрАТ „Інвікта-Маяк" за договором застави від 13.01.2003 року.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачається, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, рішенням від 14.06.2012 року визначено ПАТ „Енергобанк" заставодержателем майна ПрАТ „Інвікта-Маяк". Вказане рішення набрало законної сили та в установленому порядку не було скасоване.

Постановою державного виконавця від 06.02.2013 року ВП №36425237 було відкрите виконавче провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва у справі №4/7 від 09.07.2012 року, у якому стягувачем є ПАТ „Енергобанк", а не ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс". Задоволення вимог ПАТ „Енергобанк" за рахунок належного ПрАТ „Інвікта-Маяк" нерухомого майна, що є предметом застави не відбувалося.

За приписами ч. 6 ст. 19 Закону України „Про виконавче провадження" задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження".

Оскільки виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та Законом України „Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною п'ятою статті 8 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 25 ГПК України.

Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. Вищезазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 19.08.2014 року у справі №3-5бгс14.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів заміни сторони стягувача на ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" у справі №4/7 та у відкритому виконавчому провадженні №36425237, що доводить той факт, що останньому право стягнення на предмет застави не передавалося.

Договір про відступлення права вимоги від 29.02.2012 року не посвідчує переходу прав ПАТ „Енергобанк" до ТОВ „КУА АПФ „Даліз-Фінанс" на звернення стягнення на заставне майно.

Будь-яких інших доказів на підтвердження набуття прав заставного кредитора ПрАТ „Інвікта-Маяк" скаржником до своєї заяви не додано.

Вказані обставини з посиланням на ч.1 ст. 513 ЦК України було встановлено судом першої інстанції, про що також зазначається в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

При винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права. Посилання Скаржника на порушення судом ст. 514 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про заставу" є абсолютно безпідставними.

Зважаючи на все вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником, в порушенням ст. 33 ГПК України, не доведено тих обставин, на які останній посилається як на підставу своїх вимог, доводи апеляційної скарги безпідставні та правильності висновку суду першої інстанції не спростовують, а відтак підстав для її задоволення та скасування ухвали господарського суду міста Києва від 22.09.2016 у справі №910/2526/14 не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101-106 ГПК України, Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів „Даліз-Фінанс", що діє в інтересах Закритого недиверсифікованого пайового венчурного інвестиційного фонду „Даліз-Класік" на ухвалу господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року у справі № 910/2526/14 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року у справі № 910/2526/14 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу № 910/2526/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді М.Л. Доманська

А.А. Верховець