ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р.Справа № 922/3388/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "К.І.Т.", м.Золотоноша Черкаської області
до Українсько-американського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "КАІС", м.Харків
про стягнення 485050,00 гривень
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (договір про надання правової допомоги №03/10/16-1 від 03.10.2016 року), ОСОБА_3 (дов. №б/н від 20.10.2016 року), ОСОБА_4 (дов. №б/н від 20.10.2016 року);

відповідача - ОСОБА_1 (дов.№13 від 21.11.2016 року);

ОСОБА_5 - (особисто).

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "К.І.Т.", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Українсько-американського СП у формі ТОВ "КАІС" (відповідача) суми заборгованості у розмірі 485050,00 гривень за поставку соняшника за накладними.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2016 було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 25.10.2016 р. об 11:00.

Разом з позовною заявою позивач надав клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференцій.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2016 було задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні, що призначене на 25.10.2016 р. об 11:00, в режимі відеоконференції, доручено господарському суду Черкаської області (18005, м.Черкаси, бульв.Шевченка,307) забезпечити проведення в режимі відео конференції в приміщенні зазначеного суду судового засідання, призначеного на 25.10.2016 р. об 11:00, по справі №922/3388/16.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.10.2016 року було відкладено розгляд справи на 15.11.2016 року, викликавши в судове засідання ОСОБА_5 для надання пояснень, доручено господарському суду Черкаської області (18005, м.Черкаси, бульв.Шевченка,307) забезпечити проведення в режимі відео конференції в приміщенні зазначеного суду судового засідання, призначеного на 15.11.2016 р. об 11:30, по справі №922/3388/16.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.11.2016 р. було відкладено розгляд справи на 05.12.2016 р., витребувавши у позивача докази, повторно викликавши в судове засідання ОСОБА_5 для надання пояснень, доручено господарському суду Черкаської області (18005, м.Черкаси, бульв.Шевченка,307) забезпечити проведення в режимі відео конференції в приміщенні зазначеного суду судового засідання, призначеного на 05.12.2016 р. об 11:30, по справі №922/3388/16.

05.12.2016 р. відповідач надав до суду заяву (вх.№№41336, 2443) про витребування у позивача оригіналів документів для огляду, а саме: оригіналу довідки б/н без дати без розшифровки підпису з печаткою СТОВ "Канівці" про відвантаження зерна ТОВ "Каіс".

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи надані документи.

Представники позивача у судовому засіданні 05.12.2016 р. надали пояснення, що витребувані документи наявні в матеріалах справи, заперечували проти відкладення розгляду справи та витребування доказів. Позовні вимоги підтримували в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.12.2016 р. підтримував клопотання про витребування документів, заявив усне клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів та відкладення розгляду справи, проти позову заперечував.

Розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У відповідному клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, що перешкоджають його наданню;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація;

4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Відповідно до ч.1 ст.34 Господарського процесуального кодексу України, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті).

Суд зазначає, що покладення судом за ініціативою однієї сторони обовязку на іншу сторону щодо надання доказів на підтвердження своєї позиції є таким, що суперечить принципу змагальності ст.ст. 4-3, 33 ГПК України. Згідно положень цих норм судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, у заявника клопотання і у суду відсутні правові підстави для спонукання однієї сторони подати докази на підтвердження своєї позиції, або позиції противної сторони. Сторони компетентні самостійно вирішити це питання, і самостійно несуть ризик недостатності поданих ними доказів.

Відповідачем не обґрунтовано, що витребувані ним докази відносяться до предмету доказування і відповідають принципу допустимості доказів (господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи - ст. 34 ГПК України).

Отже, суд, дослідивши обставини, покладені в обґрунтування вищевказаного клопотання, враховуючи, що вказана довідка не є належним та допустимим доказом по справі, дійшов висновку про відмову в задоволенні даного клопотання.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на 15 днів, суд відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, неподання ними витребуваних доказів, необхідність витребування нових доказів та інше.

Відповідно до ч.3 ст.69 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відповідач не довів необхідність відкладення розгляду справи та неможливість вирішення спору на наявними матеріалами. Крім того, розгляд справи вже неодноразово відкладався для надання сторонами додаткових доказів. Отже, суд вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору по суті, у зв'язку з чим, відмовляє у клопотаннях відповідача про відкладення розгляду справи та похідного від нього клопотання про продовження строку вирішення спору.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Позивач як на підставу позовних вимог посилається на видаткові накладні №ТО-0000005 від 18.02.2015 року та №ТО-0000007 від 23.04.2015 року, за якими товар був переданий позивачем відповідачу, та вважає, що відповідач повинен сплатити зазначену у накладних вартість товару.

Дослідивши спірні видаткові накладні №ТО-0000005 від 18.02.2015 року та №ТО-0000007 від 23.04.2015 року щодо поставки посівного матеріалу соняшнику, встановлено, що вони підписані з боку відповідача працівником відповідача ОСОБА_5, не скріплені печаткою відповідача, в них не зазначено дату та номер довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, та з боку позивача підписані уповноваженим представником позивача ОСОБА_6, та скріплені печаткою позивача.

У накладній №ТО-0000007 від 23.04.2015 р. в графі "умова продажу" зазначено про попередню оплату, проте доказів такої оплати до суду не надано (а.с.63).

У накладній №ТО-0000005 від 18.02.2015 р. в графі "умова продажу" зазначено про бартер (а.с.64).

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар; договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості; право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, бaртерна оперaція - це товарообмінна операція на збалансованій по вартості (ціні) основі з передачею права власності на товар без платежу грішми (натуральний обмін).

Отже, поставка за накладною №ТО-0000007 від 23.04.2015 р. мала відбутись після попередньої оплати, а за накладною №ТО-0000005 від 18.02.2015 р. - за бартером, проте доказів попередньої оплати чи міни до суду не надано.

Судом також встановлено, що на спірних накладних відсутня печатка відповідача.

Щодо перевезення вантажу суд зазначає наступне.

В матеріалах справи містяться копії товарно-транспортних накладних від 03.03.2015р., 11.03.2015р., 15.04.2015 р. (а.с.65-67), за якими відправником є ТОВ "Каіс", а вантажоодержувачем ДП "Златодар" у березні 2015 року, а у квітні 2015 року вантажоодержувачем зазначений відповідач.

Сторонами не надано належним чином оформлених транспортних накладних (товарно-транспортних або залізничних накладних) з відмітками вантажовідправника (ТОВ «К.І.Т.), перевізника, вантажоодержувача (УАСП ТОВ «Каіс») на підтвердження транспортування товару або належним чином оформлених складських документів на зерно, що «переписувалося» на зерновому складі.

Позивачем надано копію листа перевізника від 22.02.2016 р. щодо перевезення вантажу (а.с.12).

Позивачем не надано до матеріалів справи товарно-транспортну накладну на підтвердження перевезення спірного товару за зазначеним позивачем маршрутом на адресу УАСП ТОВ «Каіс», а лист ФОП ОСОБА_7 від 22.02.2016р., наданий позивачем, також не містить посилання на наявність відповідної товарно-транспортної накладної. До того ж, у листі ФОП ОСОБА_7 не зазначається, що здійснена УАСП ТОВ «Каіс» попередня оплата виконана для перевезення товару саме від ТОВ «К.І.Т.» (вантажовідправника).

Відповідач зазначає, що з метою здійснення УАСП ТОВ «Каіс» попередньої оплати послуг 24.04.2015р. на користь ФОП ОСОБА_7 в сумі 5200,00 грн. було перевезення особистого майна (зокрема товару) ОСОБА_8 (який є засновником, учасником ТОВ «К.І.Т.») на користь УАСП ТОВ «Каіс» на часткове виконання ОСОБА_8 своїх боргових зобовязань перед УАСП ТОВ «Каіс» згідно з договорами поруки №2 від 20.02.2014р., №3 від 20.04.2014р., №7 від 20.02.2014р. за виконання ОСОБА_8 грошових зобовязань Приватного підприємства «Віталком» та ТОВ «Мрія» у значному розмірі, які не виконані ні боржниками, ні поручителем ОСОБА_8 в повному обсязі до цього часу, що підтверджується копією договорів поруки і особистої розписки ОСОБА_8 Щодо ПП «Віталком» і ТОВ «Мрія» відкриті провадження про банкрутство, вимоги УАСП ТОВ «Каіс» включені до реєстру вимог кредиторів.

Так, жодна з наданих товарно-транспортних накладних не містить відмітку позивача про передачу товару відповідачу (або перевізнику), тобто дані товаротранспортні документи не стосуються предмету даної справи взагалі, тому, як вбачається з копій ТТН, що містяться в матеріалах справи, дані ТТН містять відмітки лише УАСП ТОВ «Каіс» і ДП «Златодар», при цьому вантажовідправником зазначається відповідач, тобто надані позивачем докази не підтверджують надані позивачем пояснення щодо передачі товару позивачем на користь відповідача та спростовують надані позивачем пояснення, що нібито переданий позивачем згідно з видатковими накладними на користь відповідача товар не переміщувався, а був переоформлений на зернових складах ДП «Златодар» та СТОВ «Канівці».

Позивач в обґрунтування позову надав до суду копію довідки (а.с.96) б/н без дати без розшифровки підпису з печаткою СТОВ "Канівці" про відвантаження зерна ТОВ "Каіс". Суд не сприймає копію цієї довідки як належний та допустимий доказ отримання відповідачем спірного товару, через відсутність належним чином оформленої та підписаної уповноваженими особами первинної документації.

Таким чином, ТОВ «К.І.Т.» не надано до матеріалів справи належних доказів здійснення поставки спірного товару від ТОВ «К.І.Т.» на користь УАСП ТОВ «Каіс» шляхом перевезення саме цим перевізником.

Позивач зазначає, що спірний товар перебував на зберіганні у третіх осіб, позивач позбавлений можливості надати докази переходу права власності на відповідний товар.

Суд не погоджується з цим твердженням, з огляду на наступне.

У разі перебування на зберіганні на зерновому складі спірного товару зерновий склад зобовязаний був видати позивачеві відповідний складський документ на зерно, який підтверджує прийняття від поклажодавця зерна на зберігання (ст.ст.957, 961 ЦК України).

Порядок документального оформлення відчуження зерна, що перебуває на зберіганні на зерновому складі, передбачений законом і підзаконними нормативними актами щодо порядку видачі і обігу складських документів на зерно. Всупереч встановленим правовим нормам, що регулюють порядок переоформлення складських документів на зерно від попереднього власника на нового, позивач не надав до суду складські документи на зазначене зерно, оформлені на позивача (до моменту нібито відчуження товару відповідачу) і на відповідача (оформлені після моменту передачі права власності відповідачу), зокрема, позивач не надав копію складської квитанції (складського свідоцтва), виданого ДП «Златодар» та СТОВ «Канівці» позивачу, переоформленого на відповідача. Надана позивачем накладна за формою 87 не є відповідним складським документом, та не є належним доказом у справі.

Згідно з Порядком випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2003 р. N 510, (далі Порядок) підставою для видачі складських документів на зерно (далі - складські документи) є прийняття зерна зерновим складом на зберігання (пункт 1 Порядку). Інформація про складські документи вноситься до реєстру складських документів на зерно (далі - реєстр) у порядку, що встановлений Кабінетом Міністрів України (пункт 2 Порядку).

Згідно з пунктами 14, 15, 16, 18 Порядку бланк подвійного складського свідоцтва складається з двох частин - складського свідоцтва (частина А) та заставного свідоцтва (частина Б), які можуть бути відокремлені один від одного. Бланк подвійного складського свідоцтва розміщується на аркуші паперу формату A3 (додаток 1). У кожній з двох частин бланків подвійного складського свідоцтва на зерно повинні бути однаково зазначені:

1) поточний номер свідоцтва згідно з реєстром;

2) дата видачі свідоцтва;

3) найменування та місцезнаходження зернового складу, що прийняв зерно на зберігання, ідентифікаційний код суб'єкта підприємницької діяльності;

4) найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, від якої прийнято зерно на зберігання, а також місцезнаходження (місце проживання) такої особи;

5) посилання на договір складського зберігання зерна;

6) найменування та кількість прийнятого на зберігання зерна, рік збирання урожаю, посилання на державний стандарт або нормативний акт, якому відповідає прийняте на зберігання зерно, та документ, що засвідчує якість зерна;

7) вказівка про знеособлене або відокремлене зберігання зерна;

8) строк, на який прийнято зерно на зберігання, якщо такий строк встановлюється, або застереження, що зерно прийняте на зберігання до запитання;

9) розмір плати за зберігання або тарифи, на підставі яких вона нараховується, та порядок оплати послуг за зберігання;

10) дані про отриманий кредит (подаються в разі відокремлення заставного свідоцтва), а саме - розмір та умови кредиту, строк платежу, річну ставку (відсотків), дату індосаменту, найменування індосата (юридична або фізична особа), місцезнаходження (місце проживання), ідентифікаційний код суб'єкта підприємницької діяльності, документ, що посвідчує фізичну особу, підпис і місце для печатки;

11) назва страхової компанії, що застрахувала зерно.

Бланки скріплюються підписом уповноваженої особи та печаткою зернового складу.

На зворотному боці бланка складського і заставного свідоцтва міститься передавальний напис (індосамент), необхідний у разі передачі його іншій особі.

Згідно з пунктами 19-27 Порядку 19 просте складське свідоцтво видається на пред'явника. Бланк простого складського свідоцтва розміщується на аркуші паперу формату А4 (додаток 2). На лицьовому боці бланка простого складського свідоцтва зазначаються такі відомості:

1) поточний номер свідоцтва згідно з реєстром;

2) дата видачі свідоцтва;

3) найменування та місцезнаходження зернового складу, що прийняв зерно на зберігання, ідентифікаційний код суб'єкта підприємницької діяльності;

4) найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, від якої прийнято зерно на зберігання, а також місцезнаходження (місце проживання) такої особи;

5) посилання на договір складського зберігання зерна;

6) найменування та кількість прийнятого на зберігання зерна, рік збирання урожаю, посилання на державний стандарт або нормативний акт, якому відповідає прийняте на зберігання зерно, та документ, що засвідчує якість зерна;

7) вказівка про знеособлене або відокремлене зберігання зерна;

8) строк, на який прийнято зерно на зберігання, якщо такий строк встановлюється, або застереження, що зерно прийняте на зберігання до запитання;

9) розмір плати за зберігання або тарифи, на підставі яких вона нараховується, та порядок оплати послуг із зберігання;

10) дані про отриманий кредит (подаються у разі застосування правил, встановлених для заставного свідоцтва), а саме - розмір та умови кредиту, строк платежу, річну ставку (відсотки), дату індосаменту, найменування індосата (юридична або фізична особа), місцезнаходження (місце проживання), ідентифікаційний код суб'єкта підприємницької діяльності, документ, що посвідчує фізичну особу, підпис і місце для печатки;

11) назва страхової компанії, що застрахувала зерно.

Бланк скріплюється підписом уповноваженої особи та печаткою зернового складу.

На зворотному боці бланка простого складського свідоцтва може міститися передавальний напис (індосамент).

Бланк складської квитанції розміщується на аркуші паперу формату А5 (додаток 3).

Бланк складської квитанції повинен містити такі дані:

1) найменування зернового складу;

2) дату видачі квитанції;

3) серію та номер квитанції;

4) найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, від якої прийнято зерно на зберігання, а також місцезнаходження (місце проживання) такої особи;

5) номер і дату накладної;

6) вказівку про знеособлене або відокремлене зберігання зерна;

7) найменування та кількість прийнятого на зберігання зерна, рік збирання урожаю, посилання на державний стандарт або нормативний акт, якому відповідає прийняте на зберігання зерно;

8) якісні характеристики зерна з посиланням на документ, що їх засвідчує.

Бланк скріплюється підписом уповноваженої особи та печаткою зернового складу.

Знищення бланків складських документів проводиться у порядку, визначеному Мінагрополітики.

Складське та заставне свідоцтво можуть передаватися разом або окремо за передавальними написами (індосаментами).

Просте складське свідоцтво передається шляхом вручення його новому володільцеві.

Вручення простого складського свідоцтва, не обтяженого заставою, здійснюється шляхом підписання акта приймання-передачі простого складського свідоцтва.

Згідно з пунктами 29-32 Порядку тільки неперервний ряд заповнених передавальних написів (індосаментів) є доказом переходу прав за подвійним складським свідоцтвом (або його частинами) до зазначеного останнім у передавальних написах (індосаментах) індосата - особи, що прийняла права вимоги і зобов'язання за подвійним складським свідоцтвом (або його частинами).

Передавальний напис (індосамент) на складському або заставному свідоцтві виконується українською мовою і повинен містити найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи та місцезнаходження (місце проживання), що стали новими володільцями складського або заставного свідоцтва, дату здійснення індосаменту і підпис уповноваженого працівника юридичної особи (фізичної особи), скріплений печаткою юридичної особи або нотаріусом.

Закреслений індосамент вважається ненаписаним. Індосамент повинен бути нічим не обумовленим. Будь-яке обмеження його умов вважається ненаписаним.

Індосамент, що передбачає право на отримання частини зерна, зазначеного в складському свідоцтві, або передачу права на отримання частини боргу за заставним свідоцтвом, є недійсним.

Не допускається включення до тексту індосаменту будь-яких застережень, приписок, доповнень. У разі здійснення чергового індосаменту не допускається внесення змін до тексту попередніх, а також до тексту самого складського або заставного свідоцтва.

Передавальний напис (індосамент) є дійсним, якщо всі його реквізити заповнено з дотриманням вимог цього Порядку. У разі коли подвійне складське свідоцтво передається новому володільцеві без передачі зерна в заставу, у місцях індосаменту, позначених як дані, що заповнюються в обов'язковому порядку новим володільцем складського свідоцтва при передачі зерна в заставу, ставиться прочерк- дві паралельні лінії (якщо заповнення здійснюється за допомогою технічних засобів) або дві лінії, близькі до паралельних (якщо заповнення здійснюється вручну).

У разі коли у подвійному складському свідоцтві заставне свідоцтво (частина Б) не відділяється від складського (частина А), передавальний напис (індосамент) робиться тільки на складському свідоцтві (частина А).

Відповідно до п.35 Порядку передавальні написи (індосаменти), виконані з порушенням вимог цього Порядку, не можуть служити доказом переходу прав за простим або подвійним складським документом.

Згідно з п.42 Порядку після видачі зерна володільцям складських документів зерновий склад погашає прийняті складські документи із здійсненням напису "погашено".

Таким чином, позивачем не надано належних доказів наявності у позивача зерна на зберіганні, переходу від позивача до відповідача права власності на зерно, що перебувало на зберіганні на зернових складах, зокрема, належними чином оформлених складських документів на зерно.

Щодо повноважень працівників на отримання товару від імені УАСП ТОВ «Каіс» суд зазначає наступне.

Позивач посилається на довіреності №737 від 10.04.2013 р. та №1033 від 18.05.2016 як на доказ наявності повноважень у ОСОБА_5 на отримання МТЦ від імені відповідача.

Суд не погоджується з цим твердженням, з огляду на наступне.

З довіреностей №737 від 10.04.2013 р. та №1033 від 18.05.2016 р. (а.с.10-11) вбачається, що у довіреної особи ОСОБА_5 відсутні повноваження на отримання будь-яких товарно-матеріальних цінностей, в тому числі соняшника «Мегасан», «Орфей» та «НС 60.54», а також кукурудзи посівної від імені УАСП ТОВ «Каіс», а лише надані повноваження щодо укладання договорів.

Відповідно до наказу Мінфіну України від 30.09.2014 р. №987 внесено зміни до п.2.5 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.95р. №88, передбачено, що повноваження на здійснення господарської операції особи, котра в інтересах юрособи або ФОП отримує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товаро-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Їх може бути підтверджено письмовим договором, довіреністю, актом органу юрособи тощо.

Таким чином, довіреність в цьому випадку має підтвердити право фізособи отримати ТМЦ від імені суб'єкта господарювання, який видав таку довіреність. Позивач не надав до суду довіреність, яка підтверджує повноваження ОСОБА_5 на отримання саме вказаних у накладних МТЦ від імені відповідача, а відповідач взагалі зазначає про те, що ОСОБА_5 такі повноваження не надавались.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що повноваження на отримання зазначеного позивачем товару відповідачем менеджеру з регіонального розвитку по центральній Україні ОСОБА_5 не надавалися.

Щодо фактів які мають преюдиційне значення, які встановлені у справі №925/1949/15 за позовом УАСП ТОВ «Каіс» до ТОВ «К.І.Т.» про стягнення попередньої оплати суд зазначає наступне.

Суд бере до уваги постанову ВГСУ від 10.08.2016р. у справі №925/1949/15, якою рішення господарського суду Черкаської області від 22.05.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016р. у справі №925/1949/15, залишено без змін, в описово-мотивувальних частинах яких зазначено наступне:

- «подані відповідачем докази щодо поставки кукурудзи посівної і соняшника не мають відношення до Договору поставки №2309КІ від 23.09.2014р. і не мають відношення до даної справи» (рішення суду першої інстанції);

- «подані відповідачем докази щодо поставки кукурудзи посівної і соняшника не мають відношення до Договору поставки №2309КІ від 23.09.2014 року і не мають відношення до даної справи…

Між УАСП ТОВ «Каіс» та ТОВ «К.І.Т.» відсутні будь-які договірні зобовязання щодо поставки (купівлі-продажу) вказаної відповідачем сільськогосподарської продукції, а саме, соняшника «Мегасан», «Орфей» та «НС 60.54», а також кукурудзи посівної»…

Сторонами договір поставки такого посівного матеріалу (товару) не укладався. Будь-яке листування, що могло б свідчити про наміри сторін здійснити поставку цієї продукції (товару) або здійснити будь-який взаємозалік, також відсутнє.

Доводи апелянта стосовно того, що з боку Позивача товар був отриманий представником підприємства за довіреністю №737 від 10.04.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 ОСОБА_5 за видатковою накладною №ТО-0000007 від 23.04.2015 року здійснив поставку кукурудзи посівної на суму 275050,00 грн., тому загальна заборгованість УАСП ТОВ «Каіс» перед ТОВ «К.І.Т.» становить 485050,00грн. колегією суддів не приймається.

Так, необхідною підставою для отримання представником юридичної особи і її інтересах товарно-матеріальних цінностей є наявність договору, укладеного сторонами.

До того ж, як вбачається з копії довіреності, у довіреної особи ОСОБА_5 відсутні повноваження на отримання будь-яких товарно-матеріальних цінностей, в тому числі соняшника «Мегасан», «Орфей» та «НС 60.54», а також кукурудзи посівної від імені УАСП ТОВ «Каіс». Також у довіреної особи відсутні повноваження на отримання заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог.» (постанова суду апеляційної інстанції, а.с.87-88)".

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, у зазначених постановах та рішенні у справі № 925/1949/15 зазначено про відсутність повноважень на отримання МТЦ у ОСОБА_5 від імені ТОВ "Каіс" за довіреністю №737 від 10.04.2013 р., а твердження позивача у позовній заяві, що «факт передання Позивачем товару за зазначеними документами та прийняття його Відповідачем був досліджений судовими інстанціями» є хибним та не відповідає вищезазначеним постановам та рішенню по справі № 925/1949/15.

Щодо заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.04.2015 р. суд зазначає наступне.

У наданій позивачем нотаріально посвідченій копії заяви ОСОБА_5 окрім посилань на отримання товару від позивача на підставі довіреностей №737 від 10.04.2013 р. та №1033 від 18.05.2012 р. міститься пояснення про отримання 24.04.2015 р. заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідач зазначає, що такої заяви не отримував та не уповноважував ОСОБА_5 на отримання відповідних документів від імені відповідача.

Так, згідно з довіреністю від 18.05.2012р. №1033 ОСОБА_5 був уповноважений бути представником відповідача на підприємствах лише з питань укладення договорів зберігання сільгосппродукції та застави сільгосппродукції (зерна та олійних культур) та/або майнових прав на неї, транспортних засобів та іншого рухомого майна, для чого ОСОБА_5 надавалося право отримувати всі необхідні документи від усіх осіб, установ, організацій, підприємств, підписувати вищезазначені угоди та інші необхідні документи саме з цих питань від імені відповідача. Тобто, довіреністю від 18.05.2012 року №1033 ОСОБА_5 не був уповноважений відповідачем на отримання заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог, дане повноваження виходить за межі повноважень ОСОБА_5, наданих згідно з довіреністю. Згідно з довіреністю від 10.04.2013 року ОСОБА_5 був уповноважений бути представником відповідача на підприємствах, для чого йому було надано також вичерпний перелік повноважень, серед яких також відсутнє право отримувати заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог. Так довіреністю від 10.04.2013 року йому було надано право від імені відповідача укладати та підписувати договори на придбання сільськогосподарської продукції (зерна та олійних культур), договори застави майбутнього врожаю сільськогосподарської продукції (зерна та олійних культур), майнових прав на неї, транспортних засобів та іншого рухомого майна, договори поруки, договори про переведення боргу, договори про відступлення права вимоги, договори зберігання сільськогосподарської продукції; отримувати необхідні документи від підприємств, отримувати кореспонденцію, підписувати вищезазначені угоди та інші необхідні документи саме з цих питань від імені відповідача. Тобто, довіреністю від 10.04.2013 року ОСОБА_5 також не був уповноважений на отримання від позивача (як підприємства зокрема) заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог, дане повноваження виходить за межі повноважень ОСОБА_5, наданих згідно з довіреністю від 10.04.2013 року.

Суд, враховуючи вищевикладене, не бере до уваги пояснення ОСОБА_5

Необхідні підстави для вчинення правочину з зарахування зустрічних вимог між позивачем і відповідачем відсутні не лише через відсутність доказів направлення/вручення відповідачем позивачеві заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог (тобто не додержана обовязкова письмова форма правочину зарахування, у звязку з чим, правочин не є вчиненим, тобто зарахування не здійснено), а й через відсутність належних доказів наявності зустрічної однорідної вимоги позивача до відповідача станом на 24.04.2015 року, а саме позивачем не доведено виникнення у нього права грошової вимоги до відповідача. Товар, зазначений позивачем у позовній заяві, а саме соняшник «Мегасан», соняшник «Орфей», соняшник «НС 60.54» на загальну суму 275050,00 грн. згідно з видатковою накладною, складеною позивачем, №ТО-0000007 від 23.04.2015р., кукурудза посівна Р9025 посівна одиниця на загальну суму 210000,000 грн. згідно з видатковою накладною, складеною позивачем, №ТО-0000005 від 18.02.2015 року, відповідачеві не передавався позивачем, відповідачем не отримано.

Реальність зазначеної господарської операції з передачі товару згідно з видатковими накладними №ТО-0000007 від 23.04.2015р. та №ТО-0000005 від 18.02.2015р. не доведена позивачем.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, з урахуванням наведених вимог чинного законодавства, суд вважає позов таким, що позбавлений фактичного та правового обґрунтування, в зв'язку з чим, в його задоволенні відмовляє повністю.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного та ст.129 Конституції України, ст.ст.12, 15, 16, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст.20, 179 Господарського кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_10

Справа №922/3388/16