ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа № 909/948/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Давид Л.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 б/н від 07.11.16 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.10.2016 року

у справі №909/948/15

за позовом: Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ,

про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська та додатку до нього

За участю представників :

від позивача ОСОБА_3 представник;

від відповідача ОСОБА_4 представник;

від третьої особи не зявився;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 909/948/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Малех І.Б. та Плотніцького Б.Д.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 18.11.16 скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 08.12.16.

Розпорядженням керівника апарату №712 від 07.12.16 призначено у справі проведення автоматизованої заміни судді члена колегії ОСОБА_5 у звязку з перебуванням його у відрядженні.

Згідно з протоколом автоматизованої заміни складу колегії суддів від 07.12.16 до складу судової колегії замість судді члена колегії Плотніцького Б.Д. введено до складу судової колегії суддю Давид Л.Л.

Рішенням Господарського суду ОСОБА_1 Франківської області від 12.10.16 у справі №909/948/15 (головуючий суддя Деделюк Б.В., судді Фрич М.М., Скапровська І.М. ) позов Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська та додатку до нього задоволено.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що ухилення фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від укладання договору пайової участі до прийняття обєкту будівництва до експлуатації після отримання технічного паспорту є порушенням зобовязання яке прямо передбачене чинним законодавством.

Окрім того, запропонований позивачем проект договору відповідає типовому договору, містить всі істотні умови, в тому числі в п. 3.3. визначено строк сплати пайового внеску, а тому відсутнє порушення прав відповідача при укладенні договору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу в кій просить рішення Господарського суду ОСОБА_1 Франківської області від 12.10.16 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

При цьому, скаржник посилається на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права.

Зокрема, на думку апелянта, місцевим господарським судом неправильно застосовано до спірних правових відносин норми ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки такий набрав чинності після виникнення у відповідача наміру здійснити забудову земельної діялянки та отримання дозволу на будівництво. Відтак, як вказує скаржник, у даному випадку необхідним є застосування ЗУ «Про планування і забудову територій».

Відтак, на підставі вказаного Закону, укладення договору щодо пайової участі мало бути здійснено не пізніше дня одержання відповідного дозволу на здійснення будівництва, тобто не пізніше 18.02.11, а тому, право позивача вимагати укладення договору про пайову участь виникло 19.02.11.

Зважаючи на те, що з позовом про спонукання до укладення договору позивач звернувся в серпні 2015 року, апелянт вважає що останнім пропущено строк позовної давності встановлений ст.257 ЦК України.

8 грудня 2016 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити оскаржене рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення з огляду на законність та обгрунтованість рішення місцевого господарського суду.

Зокрема, позивач зазначає, що з урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок позовної давності повязаний з певними юридичними фактами, а саме з введенням обєкта будівництва в експлуатацію.

Оскільки обєкт будівництва здано в експлуатацію в грудні 2014 року строк позовної давності позивачем не пропущено.

Також, 8 грудня 2016 року до суду апеляційної інстанції від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін та зазначає про його обгрунтованість.

Третя особа участі свого уповноваженого представника у судвому засіданні не забезпечила, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не надходило.

До відома присутніх представників сторін доведено інформацію щодо зміни складу судової колегії. Відводу такому складу суду заявлено не було.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.10.2015 відмовлено в задоволенні позову фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська та додатку до нього.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 рішення господарського суду Івано-Франківської області від 01.10.2015 у даній справі залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2016 касаційну скаргу фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 та рішення господарського суду Івано-Франківської області від 01.10.2015 у справі № 909/948/15 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Повертаючи справу на новий розгляд Вищим господарським судом зазначено, що судами попередніх інстанцій не досліджено питання відповідності запропонованої позивачем редакції договору в частині визначення розміру пайового внеску. Окрім того судом касацйної інстанції зазначено, що судами не встановлено положеннями чинного на який момент законодавства регулюються спірні правовідносини: ЗУ «Про планування і забудову територій» чи ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до вимог ч.1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Як зазначено вище, під час нового розгляду справи, рішенням Господарського суду ОСОБА_1 Франківської області від 12.10.16 позов задоволено повністю.

Оцінюючи матеріали справи, докази, що містяться у ній та належність виконання місцевим господарським судом вказівок Вищого господарського суду України щодо необхідності дослідження певних питань, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, листом №2-15/285 від 12.06.2015 позивач направив відповідачеві пропозицію про укладення договору про пайову участь з двома примірниками проекту договору, додатком якого є розрахунок розміру пайової участі. У вказаному листі позивач посилається на обов'язок відповідача взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом укладення відповідного договору, що передбачено ч. 2 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та п. 1.2 Положення Про пайову участь замовників у створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Проект договору підписаний позивачем та третьою особою. Направлення даної пропозиції про укладення договору підтверджується поштовою квитанцією №506 від 12.06.2015 р. Відповідач відповідь на дану пропозицію не надав, договір не підписав.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області за №ІФ27 від 19.12.2014, будівництво об'єкта - багатоповерхового житлового будинку по вул. Кривоноса, 5А в м. Івано-Франківську є завершеним, а об'єкт готовим до експлуатації.

Посилаючись на обовязок ФОП ОСОБА_2 взяти участь у розвитку інженерно транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом укладення договору про пайову участь, Фінанасове управління звернулося до ФОП ОСОБА_2 з позовом про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська та додатку до нього.

Дослідивши матеріали справи та докази що містяться у ній колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обовязки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов'язання визначені у статті 179 Господарського кодексу України, якою унормовано, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 3 названої статті укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 181 ГК України визначено загальний порядок укладання господарських договорів. За приписами статті 187 цього ж Кодексу судом розглядаються спори, що виникають при укладанні господарських договорів укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з приписами статті 649 Цивільного кодексу України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Отже, порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 649 Цивільного кодексу України, виходячи зі змісту яких і принципу свободи договору, переддоговірні спори поділяються на спори про спонукання до укладення договору, якщо одна зі сторін ухиляється від його укладення, та на спори, коли сторони не врегулювали розбіжності щодо умов такого договору.

При цьому, можливість розгляду судом цих спорів обумовлюється обов'язковістю договору (за державним замовленням, на підставі правового акта органу державної влади чи місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом). Тобто, спонукання до укладення договору, визнання укладеним договору, можливе, зокрема, тоді, коли хоча б одна із сторін є зобовязаною його укласти через пряму вказівку закону.

Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обовязковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку (постанова ВГС України від 17.03.16 у справі №916/2426/14).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на час отримання відповідачем дозволу на виконання будівельних робіт, який виданий Інспекцією ДАБК і ОСОБА_1 Франківській області від 18.02.11, діяв Закон України "Про планування і забудову територій" (який втратив чинність 12.03.11 згідно із Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.11 N3038-VI).

Статтею 271 Закону України "Про планування і забудову територій", зокрема було визначено, що створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів належить до відання відповідних органів місцевого самоврядування.

Замовник, який має намір здійснити будівництво об'єкта містобудування у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником після прийняття об'єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Згідно з пунктом 4 цієї статті до пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів не залучаються замовники у разі здійснення будівництва: об'єктів будь-якого призначення на замовлення органів державної влади або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного та/або місцевих бюджетів; будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; об'єктів комплексної забудови територій, що здійснюється на конкурсній основі; об'єктів, що споруджуються замість пошкоджених або зруйнованих внаслідок стихійного лиха чи техногенних аварій; об'єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, що споруджуються за кошти інвесторів.

Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайового внеску (участі) замовника у створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Спори, пов'язані з пайовою участю (внеском) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, вирішуються судом.

Новим Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.11 (публікація в офіційному виданні «Голос України» №45 від 12.03.11), визначені правові та організаційні основи містобудівної діяльності, спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Зокрема, приписами статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"( окрім частини 3, абзацу 7 частини 9 статті 40 цього Закону, які відповідно до Прикінцевих положень вказаного Закону набирали чинності з 01.01.13) визначено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина 3 вказаної статті). До пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: 1) об'єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; 2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; 3) будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; 4) індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; 5) об'єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; 6) об'єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об'єктів соціальної інфраструктури; 7) об'єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; 8) об'єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів; 9) об'єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об'єктів енергетики, зв'язку та дорожнього господарства (крім об'єктів дорожнього сервісу).

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п'ятою статті 30 цього Закону. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (абзац 7 частини 9 статті 40).

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання вказаного Закону, рішенням Івано-Франківської міської ради від 18.10.2013 № 1231-38 затверджено Положення "Про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста".

За приписами п.п. 1.2. та 1.3. Положення замовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом та фінансовим управлінням договорів про пайову участь. Для укладення такого договору замовник зобов'язаний повідомляти виконавчий комітет про будь-які вчинені ним дії щодо забудови земельної ділянки, відповідно до діючого законодавства та звернутися про укладення Договору про пайову участь.

Згідно з абзацом 2 п. 3.1. Положення замовник зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, крім випадків, передбачених пунктом 6.6., 6.7. цього Положення.

Відповідно до п. 4.4. Положення договір про пайову участь укладається на підставі звернення замовника будівництва на ім'я першого заступника міського голови.

Абзацом 2 пункту 7.3. Положення встановлено, що в разі відсутності звернення замовника щодо укладення договору про пайову участь в строк, передбачений п. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виконавчий комітет або фінансове управління вживає всіх необхідних заходів щодо укладення договору, в тому числі і після введення об'єкту в експлуатацію. В разі, якщо замовник не звернувся про укладення договору та не підписав у встановлений термін, виконавчий комітет або фінансове управління вправі подати позовну заяву про укладення договору в судовому порядку (п. 1.4 Положення).

Таким чином, обовязок звернутись до органу місцевого самоврядування з заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту законом покладено саме на замовника такого будівництва. Ухилення замовника від укладення договору пайової участі до прийняття обєкту нерухомого майна до експлуатації, є порушенням зобовязань та вимог, які прямо передбачені законом та встановленим органом місцевого самоврядування порядком.

Виходячи з приписів Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту є обовязковою для замовника будівництва у відповідному населеному пункті, що обумовлює право відповідного органу місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва виконання обовязку щодо пайової участі.

Крім того, листом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово комунального господарства України № 23-11/6294/0/6/11 від 22.07.11 «Про пайову участь забудовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів» визначено, що нормами абзацу першого частини дев'ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено строки, протягом яких укладається договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту - не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника будівництва щодо його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Тобто, замовник будівництва має звернутись до відповідного органу місцевого самоврядування зі зверненням щодо укладення договору про пайову участь не пізніше ніж за 15 робочих днів до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію з тим, щоб протягом зазначеного часу таким органом було підготовлено необхідний розрахунок величини пайової участі та проект договору про пайову участь, який замовник після ознайомлення має підписати з дотриманням вимоги щодо строку - до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Також, згідно з Листом Державної архітектурно будівельної інспекції України №40-12-2518 від 09.04.12 зазначено, що процедура прийняття об'єктів в експлуатацію носить суто технічний характер і полягає в тому, що саме об'єкт будівництва, його стійкість, міцність, надійність є предметом при перевірці його готовності до експлуатації, а тому перевірка сплати пайової участі суперечить ідеології самої процедури прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Крім того, Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 08.04.2011 № 439, не передбачено повноваження щодо здійснення контролю за перерахуванням замовником коштів до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури.

Також, Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" та постановами Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів і № 466 Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт при реєстрації декларації про початок виконання підготовчих робіт /декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації/ (далі - декларація) не передбачено надання будь-яких інших документів, окрім двох примірників зазначеної декларації.

Таким чином, при реєстрації декларації Державна архітектурно-будівельна інспекція або її територіальний орган не має права вимагати додаткові документи.

Відтак, колегія суддів зазначає, що при прийнятті обєкта в експлуатацію Державна архітектурно-будівельна інспекція не перевіряє наявність укладеного договору про пайову участь та факт сплати замовником пайового внеску.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що оскільки Закон України "Про планування і забудову територій", як і Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачає обовязок усіх замовників прийняти участь у створенні і розвитку інженерно транспортної та соціальної інфраструктури, крім тих, які цими законами звільнені від участі у створенні інфраструктури, то обов'язок примати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Івано - Франківськ залишається обов'язковим до виконання відповідачем (постанова ВСУ від 16.11.16 у справі № 3-1281гс16).

Досліджуючи питання що стосується спірності застосування у даному випадку ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» чи ЗУ «Про планування та забудову територій», колегія суддів зазначає наступне:

Як зазначено вище, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обовязковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку.

У даному випадку спір між сторонами стосовно укладення договору про пайову у часть виник після набрання чинності ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли, з моменту набрання ним чинності.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з пунктом 7 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах, інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом. Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.

Оскільки до набрання чинності ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» договір про пайову участь між сторонами укладений не був, то визначення розміру пайового внеску та укладення договору має здійснюватися за правилами передбаченими цим Законом (постанова ВГС України від 25.02.15 у справі № 910/14700/14).

Щодо визначення розміру пайового внеску, колегія суддів зазначає наступне:

Частина 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачає дві методики визначення розміру пайового внеску, а саме визначення розміру з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва обєкта, а також, у разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об"єкта не визначена вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створення потужності.

Визначення та методика розрахунку розміру пайових внесків врегульовані в розділі 6 Положення. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту та порядок її сплати визначається в залежності від категорії обєктів містобудування та відповідно до типового договору укладеного з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури) та на основі вартості будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування. Вартість будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування не може бути нижчою за загальну кошторисну вартість будівництва обєкту: 7 відсотків вартості будівництва об'єкта містобудування - для нежитлових будівель та споруд, 4 відсотки вартості будівництва об'єкта містобудування - для житлових будинків. Загальна кошторисна вартість будівництва обєкта, при її наявності повинна мати висновок Державної інвестиційної експертизи. (п. 6.2. Положення).

Відповідно до п.2.10 Положення про пайову участь, вартість будівництва (реконструкції) обєкта містобудування це величина, яка визначається множенням показника опосередкованої вартості спорудження 1 м.кв. житла / нежитлових будівель та споруд (без урахування ПДВ), що діє на момент складання проекту договору на загальну площу та доведена Мінрегіонбудом, або визначається на основі нормативів для одиниці створеної потужності, затверджених рішенням міскої ради.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва обєкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Судом встановлено, що в матеріаліах справи відсутній зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва на підтвердження загальної кошторисної вартості будівництва. З огляду на наведене, позивачем правомірно застосовано альтернативний спосіб розрахунку розміру пайового внеску, а саме з врахуванням вартості одиниці створеної потужності станом на момент складання проекту договору.

Посилання скаржника на зазначення кошторисної вартості в декларації про готовність обєкта до експлуатації, як підставу для розрахунку розміру пайового внеску виходячи з цієї суми, суд вважає необгрунтованим оскільки відповідно до п.2.10 Положення загальна кошторисна вартість будівництва обєкта містобудування повинна мати відповідний експертний висновок, а саме висновок ДП «Укрдержбудекспертизи» або його філій.

При цьому, саме лише посилання на кошторисну вартість будівництва в декларації про готовність обєкта до експлуатації не може вважатися належним оформленням такої кошториснової вартості та братися до уваги при розрахунку розміру пайового внеску.

Щодо посилання скаржника на пропуск скаржником строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне:

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з поданої заяви про застосування строків позовної давності, відповідач вважає, що позивачу було відомо про порушення його права з моменту отримання дозволу на здійснення будівництва від 18.02.11.

Разом з цим, як зазначено вище, орган місцевого самоврядування знаходиться поза межами процедури видачі дозволів на початок будівництва та прийняття обєктів в експлуатації, а відтак твердження скаржника про виникнення у позивача права на позов саме з лютого 2011 року, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що позивачу було відомо про порушення його права шляхом неукладення відповідачем договору про пайову участь станом на момент видачі дозволу на початок будівництва, так станом на момент здачі обєкта в експлуатацію. При цьому в матеріалах справи міститься лист Управління державної архітектурно будівельної інспекції в ОСОБА_1 Франківській області від 21.05.15 №653/1009/02-40/2015 яким надано відповідь на запит позивача та повідомлено про реєстрацію декларації пр готовність обєкта до експлуатації.

Окрім того, виходячи з характеру правовідносин у даній справі, суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку виникнення у позивача права на позов є триваючим у часі та не повязується з певним моментом. Оскільки, відповідно до вимог законодавства такий договір має бути укладений протягом 15 днів з моменту звернення замовника будівництва до органу місцевого самоврядування про укладення такого договору, при цьому як зазначено вище, обмеження встановлені ЗУ «Про планування та забудову територій» та ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо строку добровільного укладення договору певним моментом, а саме до одержання дозволу на виконання будівельних робіт та до введення обєкта в експлуатацію, не є присічними строками та не звільняють особу від укладення такого договору.

З огляду на наведене, твердження апелянта про пропуск позивачем строку позовної даності суду апеляційної інстанції вважає безпідставними, а тому відсутні підстави для застосуваня у даному випадку наслідків спливу такого строку.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду ОСОБА_1 - Франківської області від 12.10.16 у даній справі.

Судові витрати покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду ОСОБА_1 - Франківської області від 12.10.16 у справі № 909/948/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.12.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Малех І.Б.