КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа№ 910/11874/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Забіяка А.Г., довіреність б/н від 02.09.2016,

відповідача: Єлманова В.А., довіреність б/н від 27.05.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016

у справі №910/11874/16 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" про визнання недійсним з моменту укладення Договору позики (поворотної фінансової допомоги), укладеного 28.09.2012 між позивачем та відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі №910/11874/16 та прийняти нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційний господарський суд залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі №910/11874/16 без змін, з огляду на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/11874/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Андрієнка В.В., суддів Буравльова С.І., Шапрана В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 06.12.2016.

В судове засідання, яке відбулось 06.12.2016 з'явились представники позивача та відповідача, які надали суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" (позикодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент інвестмент" (позичальник, позивач) укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошову поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в національній валюті у сумі 350 000 (триста п'ятдесят тисяч) грн 00 коп. (без ПДВ) (далі - позика), а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений цим Договором строк.

Згідно з п.п. 2.1., 2.3., 2.4. Договору, позика надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується. Позика передається у безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позичальника. Позика вважається переданою позичальникові в момент зарахування позики на поточний рахунок позичальника.

Відповідно до п. 3.1. Договору, позика підлягає поверненню в повному розмірі до 23.09.2013.

Повернення позики, згідно з п. 3.2 Договору, проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця в установі банку.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на банківській рахунок позикодавця (п. 3.3 Договору).

Згідно з п. 5.1. Договору даний договір вступає в силу з моменту фактичного передання грошових коштів Позичальнику та діє до повного виконання сторонами їх зобов'язань за Договором. Всі зміни та доповнення до даного Договору укладаються в письмовій формі та підписуються обома сторонами.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент", місцевий господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що оспорюваний правочин є договором про надання поворотної фінансової допомоги, який регулюється нормами ст.ст. 1046-1053 Цивільного кодексу України та за своєю правовою природою є договором позики.

Згідно із ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 пп. 2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що, оспорюваний правочин було укладено з перевищенням повноважень (визначених п.п. 11.1, 10.1 Статуту), генеральним директором позивача Черданцевою Л.Д.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно з ч. 1 ст. 145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

Частиною 4 статті 145 Цивільного кодексу України визначений перелік питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, а також зазначено, що статутом товариства і законом до виключної компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань.

Відповідно до п. 11.2 статуту позивача Генеральний директор діє від імені товариства в межах, передбачених законодавством і чим статутом. До компетенції генерального директора відносяться всі питання поточної діяльності Товариства, що не знаходяться в компетенції інших його органів управління. Генеральний директор самостійно, згідно з вимогами чинного законодавства України, рішеннями Загальних зборів учасників, керуючись інтересами товариства вирішує всі питання загального і поточного керівництва його діяльності, у тому числі розпоряджатися у встановленому порядку всіма коштами і майном товариства, приймає рішення фінансового характеру з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом та загальними зборами учасників, укладає договори й угоди, видає доручення, у тому числі з правом передоручення в межах, встановлених п.п. 3 п. 10.1 Статуту.

Згідно із п. 10.1 статуту позивача загальні збори учасників товариства надають згоду на укладення генеральним директором товариства правочинів (договору, контрактів тощо) на суму, що перевищує 20 000,00 грн та відчуження майна товариства.

Позивач стверджував, що загальними зборами учасників позивача ніколи не приймались рішення про уповноваження генерального директора позивача на укладення оспорюваного договору, а саме договору від 28.09.2012.

Частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно з висновком Верховного Суду України у справі №6-62цс16 частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.

Позивачем не було доведено суду того, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про те, що оспорюваний правочин підписувався генеральним директором Черданцевою Л.Д. з перевищенням повноважень.

Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно із ст. 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Пунктом 9.2 роз'яснення Вищого господарського суду України від 12.03.99 року N 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" визначено, що наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.).

Відповідно до п. 6 Оглядового листа Вищого арбітражного суду, від 31.01.2001 №01-8/97 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням і виконанням кредитних договорів (за матеріалами судової колегії Вищого арбітражного суду України по перегляду рішень, ухвал, постанов)" наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на виконання умов спірного договору відповідач перерахував на рахунок позивача 250 000,00 грн позики, що підтверджується банківською випискою від 28.09.2012, копія якої міститься в матеріалах справи. В подальшому, відповідачем перераховано на рахунок позивача ще 100 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою від 01.10.2012, копія якої міститься в матеріалах справи.

Таким чином, відповідач виконав умови спірного договору щодо надання позики в розмірі 350 000,00 грн в повному обсязі.

04.10.2012 позивач повернув частину позики в розмірі 250 000, 00 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку, яка міститься в матеріалах справи.

Таким чином, позивач частково виконав свої зобов'язання за спірним правочином на суму 250 000,00 грн, залишок невиконаного зобов'язання становив 100 000,00 грн.

В подальшому, відповідач звернувся до позивача з претензією вих. №06/03 від 09.03.2016 про погашення наявної заборгованості в розмірі 100 000,00 грн. Вказана претензія отримана позивачем 14.03.2016 вх.14/1/03.

У відповідь на вказану претензію позивач підтвердив наявність простроченої заборгованості за Договором від 28.09.2012 в розмірі 100 000,00 грн та повідомив, що не в змозі погасити наявну заборгованість внаслідок відсутності фінансових можливостей. Разом з листом-відповіддю на претензію позивач підписав акт звіряння взаємних розрахунків за Договором позики від 28.09.2012 на суму 100 000,00 грн.

Також, в матеріалах справи міститься лист від 05.10.2012 №05/1, в якому позивач підтвердив факт укладення договору позики, отримання коштів в розмірі 350 000,00 грн та повернення позики на суму 250 000,00 грн, у зв'язку з чим уточив призначення платежу щодо повернення частини позики (поворотної безпроцентної фінансової допомоги за договором від 28.09.2012).

Отже, позивач за спірним договором частково виконав свої зобов'язання з повернення позики на суму 250 000,00 грн, листом від 05.10.2012 №05/1 підтвердив факт укладення спірного договору, отримання коштів та часткове повернення позики, визнав заборгованість, зазначивши про це у листі-відповіді вих. 14/03/16 від 14.03.2016 та підписав акт звірки взаєморозрахунків. Вказані обставини є свідченням того, що відповідний правочин схвалений Товариством з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент інвестмент".

Враховуючи наведене, судом першої інстанії було встановлено, що оспорюваний договір, після його підписання, був схвалений зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент інвестмент" шляхом прийняття його до виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Позивач зазначив, що єдиним засновником і власником відповідача (а також підписантом від імені відповідача) є ОСОБА_7. При цьому власником частки 99% статутного капіталу ТОВ "Гриф девелопмент інвестмент" є ТОВ "Інформаційний центр "Сігма", директором якого з 08.07.2010 також була ОСОБА_7 Тобто фактично і позивач і відповідач на час укладення оспорюваного договору контролювалися однією особою - ОСОБА_7 Метою ж укладення оспорюваних правочинів є не досягнення результатів фінансово-господарської діяльності ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент", а в результаті такого контролю - вжиття всіх можливих заходів для доведення цього товариства до банкрутства.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_7 на час укладення спірного договору (28.09.2012) не була засновником (учасником) відповідача (чи підписантом від імені відповідача), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно відповідача станом на дату укладення спірного договору - 28.09.2012, а тому вказані доводи позивача спростовуються наведеним та не можуть братись до уваги судом.

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за №9 від 06.11.2009 для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зокрема зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було доведено наявності зловмисної домовленості на момент підписання Договору позики (поворотної фінансової допомоги).

На підставі вищенаведеного та з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" про визнання недійсним Договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 28.09.2012.

Беручи до уваги вищенаведене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі №910/11874/16 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" задоволенню не підлягає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі №910/11874/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі №910/11874/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11874/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран