ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.12.16р. Справа № 904/10729/16

За позовом Національної металургійної академії України (м. Дніпро)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстер-Буд" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та земельного податку за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД від 01.12.2014 у загальному розмірі 330 336 грн. 75 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність від 30.10.2007)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Національна металургійна академія України (далі - позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстер-Буд" (далі - відповідач) заборгованість за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та земельного податку за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД від 01.12.2014 у загальному розмірі 330 336 грн. 75 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 271 711 грн. 39 коп. - основний борг;

- 32 083 грн. 21 коп. - пеня;

- 20 535 грн. 02 коп. - інфляційні втрати;

- 6 007 грн. 13 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та земельного податку за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД від 01.12.2014 в частині повного та своєчасного відшкодування земельного податку та оплати комунальних послуг за загальний період з квітня 2015 року по вересень 2016 року, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 271 711 грн. 39 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 2.2.4. договору позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.11.2015 по 15.11.2016 в сумі 32 083 грн. 21 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з червня 2015 року по жовтень 2016 року у сумі 20 535 грн. 02 коп. та 3% річних за загальний період прострочення з 21.05.2015 по 15.11.2016 у сумі 6 007 грн. 13 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.11.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 12.12.2016.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 75444/16 від 07.12.2016), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, посилаючись на неможливість його представника прибути у судове засідання, у зв'язку з хворобою.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 76388/16 від 12.12.2016), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи докази часткового погашення боргу відповідачем.

У судове засідання 12.12.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 12.12.2016 не з'явився, при цьому, судом було враховано наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, з приводу якого суд зазначив таке.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки відповідач, як юридична особа був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та, відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України надання повноважень на представництво інтересів сторони у процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб.

Відповідно до абзацу 5 підпункту 3.6. пункту 3 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такийучасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника відповідачем не доведена.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

При цьому, ухвала суду від 23.11.2016 була отримана відповідачем 06.12.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 780, та протягом одного тижня з дня її отримання відповідач відзиву на позовну заяву та інших витребуваних судом документів не надав. Крім того, протягом вказаного часу мав змогу забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Крім того, представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на його фінансовому стані, а затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права. Також, представник позивача зазначав, що коло осіб, які можуть представляти інтереси відповідача у судовому процесі не є обмеженим, а отже посилання на неможливість прибути у судове засідання представника не може бути достатнім, належним доказом та обставиною для відкладення розгляду справи. Крім того, у судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази та матеріали для прийняття обґрунтованого рішення у справі, а дії відповідача свідчать про затягування процесу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач протягом року не погасив існуючу заборгованість, а клопотання відповідача, з урахуванням попереднього затягування погашення заборгованості, можуть вважатися зловживанням своїми процесуальними правами, що в свою чергу, призводить до подальшого порушення прав позивача.

Представник позивача у судовому засіданні 12.12.2016 виклав та обґрунтував позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Також, представником позивача у судовому засіданні було вказано, що відповідачем заборгованість не погашена, але її розмір на час розгляду справи змінився, на підтвердження часткового її погашення представник позивача долучив до матеріалів справи банківські виписки.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.05.2005 між Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Дніпропетровській області (далі орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстер-Буд" (далі орендар, відповідач) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД (далі договір оренди, а.с.17-21), відповідно до умов якого з метою ефективного використання державного майна орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно - приміщення в будинку військової кафедри, площею 366,40 кв.м., розміщене за адресою: 49000, м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 38-А на другому поверсі трьохповерхового будинку, що знаходиться на балансі Національної металургійної академії України (далі балансоутримувач, позивач), вартість якого, згідно незалежної оцінки становить 503 582 грн. ОСОБА_1 було передано в оренду під офіс (з організації монтажних робіт) без здійснення торговельної діяльності (розділ 1 договору оренди).

Відповідно до пункту 2.1 договору оренди, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами даного договору та акта приймання передачі майна.

Так, 01.05.2005 на виконання умов договору між орендодавцем, позивачем та відповідачем було підписано акт приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення площею 366,40 кв.м, будівлі, що знаходиться на балансі позивача, за адресою: м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 38-А (а.с.23).

В подальшому між орендодавцем та орендарем було укладено додаткову угоду від 20.06.2007 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 01.05.2005 № 12/02-1585-ОД, якою Розділ 1. Предмет договору, а саме: його мету викладено у наступній редакції: "...Майно передається в оренду з метою розміщення суб'єкту господарювання, що проводить діяльність з ремонту об'єкту нерухомості" (а.с.24-25).

У пункті 10.1. договору оренди сторони визначили, що договір діє з 01.05.2005 по 01.04.2006 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу пожежної інспекції та узгодження балансоутримувача, договір, за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до умов чинного законодавства, договір було пролонговано на таких самих умовах і на той самий строк, у зв'язку з відсутністю заперечень сторін протягом місяця про закінчення терміну дії договору.

Доказів повернення майна з оренди, а також доказів розірвання або припинення договору оренди сторонами суду не надано.

Крім того, 01.12.2014 між Національною металургійною академією України (далі балансоутримувач, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстер-Буд" (далі орендар, відповідач) був укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та земельного податку за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД (далі - договір, а.с.26-28), відповідно до умов якого балансоутримувач несе експлуатаційні витрати нежитлового нерухомого майна, що знаходиться за адресою: 49000, м. Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 38; забезпечує поточний ремонт, утримання території та приміщень в належному стані; користування земельною ділянкою, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до площі нерухомого майна, орендованого ним в цій будівлі (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пунктів 1.2. та 1.3. договору орендар користується орендованим майном загальною площею: 366,40 кв. м., вартістю (залишковою, експертною) 503 582 грн. Орендоване майно використовується орендарем для цілей - офіс (з організації монтажних робіт (без здійснення торгівельної діяльності)).

У пункті5.1. договору сторони визначили, що договір діє з 01.01.2014 і на період дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.05.2005 № 12/02-1585-ОД, а саме: з 01.05.2005 до 01.03.2015. В разі пролонгації договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД від 01.05.2005, дія договору продовжується на відповідний строк.

Доказів зміни, розірвання або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме: майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач комунальних послуг зобов'язаний укласти договір та оплачувати спожиті комунальні послуги.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Відповідно до частин 1 та 7 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, у відповідності до частин 1, 4 та 5 статті 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред'явленої претензії. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред'явленої претензії.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у спірному періоді відповідач не звертався до позивача із вимогою зафіксувати порушення виконавцем умов спірного договору шляхом виклику представника виконавця для складання та підписання акту-претензії споживача. Доказів звернення споживача до суду для доведення факту ненадання йому житлово-комунальних послуг за умовами спірного договору відповідачем в матеріали справи не надано.

Викладене підтверджує, що позивачем зобов'язання виконувались у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства та надані послуги приймалися відповідачем без зауважень.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у пункті 2.2.3. договору визначено, що орендар зобов'язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, перераховувати на рахунок балансоутримувача суму відшкодування податку на землю та отримані комунальні витрати згідно розрахунку податку пропорційно площі, зайнятої орендарем. Оплата здійснюється на підставі двосторонніх актів прийому-передачі комунальних послуг та інших наданих послуг і рахунків балансоутримувача, наданих орендарю до 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем поштою.

В той же час, до матеріалів справи позивачем не долучені акти прийому-передачі комунальних послуг та інших наданих послуг. Крім того, доказів направлення або вручення долучених до матеріалів справи рахунків на оплату (а.с.32-50) за спірний період в порядку, передбаченому пунктом 2.2.3. договору, матеріали справи також не містять.

У судовому засіданні 12.12.2016 представником позивача було пояснено, що докази надсилання або вручення рахунків за спірний період він надати не має змоги, оскільки вказані докази у нього відсутні.

В той же час, відповідач є орендарем у нежитловому приміщенні, балансоутримувачем якого є позивач, у якого, в свою чергу, наявні договори про надання комунальних послуг та який зобов'язаний сплачувати земельний податок. Отже, відповідач не може бути обізнаний про обсяг та вартість послуг, зобов'язання з оплати яких у нього виникає відповідно до договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та земельного податку за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД від 01.12.2014 до моменту надання йому рахунку на оплату або підписання акту наданих послуг з позивачем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Відтак, обов'язок оплатити надані послуг настає після підписання акту наданих послуг, отримання рахунку на їх оплату.

При цьому, в матеріалах справи містяться докази направлення рахунків за спірний період на загальну суму 271 711 грн. 39 коп. (240 471,43 грн. - вартість комунальних послуг та 31 239, 96 коп. - земельний податок) відповідачу 21.11.2016 (а.с.9-10). Судом здійснено відстеження вказаного поштового пересилання та встановлено, що поштове відправлення з вказаними рахунками було отримано відповідачем 07.12.2016. Належних доказів направлення рахунків за період з квітня 2015 року по вересень 2016 року на загальну суму 271 711 грн. 39 коп. раніше вказаної дати до матеріалів справи не долучено.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за можливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як зазначає позивач у позовній заяві, дійсно станом на 15.11.2016 (день підписання позовної заяви) основний борг за спірним договором становив 271 711 грн. 39 коп.

Судом зауважено, що провадження у даній справі було порушено ухвалою суду від 23.11.2016.

Так, позивачем було долучено до матеріалів справи докази часткової оплати наданих йому в спірний період комунальних послуг (банківські виписки від 22.11.2016 та від 30.11.2016), з яких вбачається часткове погашення відповідачем заборгованості з оплати комунальних послуг у квітні, травні та червні 2016 року в загальній сумі 28 359 грн. 63 коп., при цьому, оплату на суму 15 194 грн. 54 коп. відповідачем було здійснено після порушення провадження у справі.

Згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне припинити провадження у справі в частині вимог щодо стягнення з відповідача частини основного боргу в сумі 15 194 грн. 54 коп. у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Крім того, суд зауважує, що, як вбачається з доданих відповідачем до справи банківських виписок від 22.11.2016 заборгованість в сумі 13 165 грн. 09 коп. була погашена відповідачем 22.11.2016, отже, до порушення провадження у справі, але позивач під час звернення із позовом до суду та визначення суми заборгованості не врахував вказаних часткових оплат.

Враховуючи викладене, у задоволенні вимог щодо стягнення частини основного боргу в сумі 13 165 грн. 09 коп. слід відмовити.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повного погашення спірної заборгованості відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 243 351 грн. 76 коп. (212 111, 80 грн. - вартість комунальних послуг та 31 239, 96 коп. - земельний податок) належним чином доведений, документально підтверджений, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 243 351 грн. 76 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2.2.4. договору при несвоєчасному внесенні плати, орендар зобов'язується сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми отриманих послуг за кожен день порушення строку оплати. Сума пені у розрахунковому документі зазначається окремо.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, за прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 2.2.4. договору позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.11.2015 по 15.11.2016 в сумі 32 083 грн. 21 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з червня 2015 року по жовтень 2016 року у сумі 20 535 грн. 02 коп. та 3% річних за загальний період прострочення з 21.05.2015 по 15.11.2016 у сумі 6 007 грн. 13 коп.

Як було зазначено вище, до матеріалів справи позивачем не долучені акти прийому-передачі комунальних послуг та інших наданих послуг. Крім того, доказів направлення або вручення відповідачу долучених до матеріалів справи рахунків на оплату (а.с.32-50) за спірний період в порядку, передбаченому пунктом 2.2.3. договору, матеріали справи також не містять.

У судовому засіданні 12.12.2016 представником позивача було пояснено, що докази надсилання або вручення рахунків за спірний період він надати не має змоги, оскільки вказані докази у нього відсутні.

В той же час, відповідач є орендарем у нежитловому приміщенні, балансоутримувачем якого є позивач, у якого, в свою чергу, наявні договори про надання комунальних послуг та який зобов'язаний сплачувати земельний податок. Отже, відповідач не може бути обізнаний про обсяг та вартість послуг, зобов'язання з оплати яких у нього виникає відповідно до договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна та земельного податку за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-1585-ОД від 01.12.2014 до моменту надання йому рахунку на оплату або підписання акту наданих послуг з позивачем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Відтак, обов'язок оплатити надані послуг настає після підписання акту наданих послуг, отримання рахунку на їх оплату.

При цьому, в матеріалах справи містяться докази направлення рахунків за спірний період на загальну суму 271 711 грн. 39 коп. (240 471,43 грн. - вартість комунальних послуг та 31 239, 96 коп. - земельний податок) відповідачу 21.11.2016 (а.с.9-10). Судом здійснено відстеження вказаного поштового пересилання та встановлено, що поштове відправлення з вказаними рахунками було отримано відповідачем 07.12.2016. Належних доказів направлення рахунків за період з квітня 2015 року по вересень 2016 року на загальну суму 271 711 грн. 39 коп. раніше вказаної дати до матеріалів справи не долучено.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в період, за який позивачем заявлені до стягнення пеня (з 21.11.2015 по 15.11.2016), інфляційні втрати (з червня 2015 року по жовтень 2016 року) та 3% річних (з 21.05.2015 по 15.11.2016) прострочення з оплати наданих в період з квітня 2015 року по вересень 2016 року послуг відсутнє, а отже, вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за вказані позивачем періоди задоволенню не підлягають та у їх стягненні суд відмовляє.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 378 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 330 336 грн. 75 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 4 955 грн. 05 коп. (1,5 відсотка ціни позову).

В той же час, відповідно до платіжних доручень № 09099 від 28.10.2016 та № 09233 від 15.11.2016 позивачем було сплачено 4 955 грн. 06 коп. судового збору.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" (у разі надходження відповідного клопотання позивача) повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 0 грн. 01 коп. (4 955,06 - 4 955,05).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України.

У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, оскільки спір в частині стягнення основного боргу в сумі 15 194 грн. 54 коп. щодо якого провадження у справі припинено, доведено до судового розгляду з вини відповідача, судовий збір в цій частині судом покладається на відповідача.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстер-Буд" основного боргу в сумі 15 194 грн. 54 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстер-Буд" (49000, м.Дніпро, вул. Курсантська, будинок 7; ідентифікаційний код 30627944) на користь Національної металургійної академії України (49000, м. Дніпро, проспект Гагаріна, будинок 4; ідентифікаційний код 02070766) основний борг у сумі 243 351 грн. 76 коп. та частину витрати по сплаті судового збору у сумі 3 878 грн. 20 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Національної металургійної академії України (49000, м. Дніпро, проспект Гагаріна, будинок 4; ідентифікаційний код 02070766) надмірно сплачений судовий збір у сумі 0 грн. 01 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 09233 від 15.11.2016, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2