РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа № 918/633/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Коломис В.В. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 селищної ради на рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.16 р. у справі № 918/633/16

за позовом ОСОБА_3 селищна рада Рівненської області

до Фізична особа-підприємець ОСОБА_4

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. зі справи № 918/633/16 (суддя Войтюк В.Р.) в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_3 селищна рада подала апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права. В обгрунтування скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку стосовно правомірного встановлення тимчасової споруди відповідачем згідно п. 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Звертає увагу, що вказаний порядок не надає жодних прав на земельну ділянку під тимчасовою спорудою. Згідно положень Земельного кодексу України земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності надаються на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та право користування землею підлягає державній реєстрації. Натомість, відповідачем не отримано в користування земельну ділянку відповідно до встановленого чинним законодавством порядку, а тому розміщення на ній тимчасової споруди кваліфікується як самовільне зайняття земельної ділянки, що тягне за собою наслідки, передбачені ст. 212 ЗК України. За наведених обставин просить апеляційну скаргу задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи скарги.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує, мотивуючи тим, що чинне законодавство передбачає випадки коли особа має право вчиняти правомірні дії відносно земельних ділянок, на які у неї не оформлено документів про власність чи користування. Зокрема, в ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" передбачено, що фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки є самовільним зайняттям ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Оскільки паспорт прив'язки тимчасової споруди є чинним та дії по встановленню тимчасової споруди є правомірними, відповідно самовільного зайняття ділянки не відбулось. Відтак, просить відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав викладені у відзиві заперечення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. у справі № 918/633/16 залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 селищної ради Рівненської області від 26 лютого 2013 року № 24 відповідачу (ОСОБА_4А.) надано дозвіл на розроблення комплексної схеми встановлення тимчасової споруди в смт. Зарічне на земельній ділянці із земель запасу житлової та громадської забудови в смт. Зарічне по вул. Лесі Українки між будинками № 2 по вул. Лесі Українки та № 21 по вул. Фестивальна.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 селищної ради Рівненської області від 26 лютого 2013 року №26 затверджено комплексну схему встановлення тимчасової споруди на земельній ділянці із земель запасу житлової та громадської забудови в смт. Зарічне по вул. Лесі Українки між будинками № 2 по вул. Лесі Українки та № 21 по вул. Фестивальна, та надано дозвіл ОСОБА_4 на розробку паспорта прив'язки тимчасової споруди павільйону для здійснення підприємницької діяльності по вул. Лесі Українки між будинками № 2 по вул. Лесі Українки та № 21 по вул. Фестивальна.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Згідно статті 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок розміщення тимчасових споруд регулюється Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року №244 (надалі - Порядок).

Відповідно до пункту 2.1. Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Відповідно до пункту 2.2. Порядку замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Згідно пункту 2.7. Порядку паспорт прив'язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Пунктом 2.20. Порядку передбачено, що встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив'язки.

У встановленому порядку 16 липня 2013 року відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства ОСОБА_3 райдержадміністрації позивачу видано паспорт прив'язки тимчасової споруди для підприємницької діяльності, по вул. Лесі Українки в смт. Зарічне, Рівненської області за № 4. Паспорт прив'язки дійсний до 16 липня 2018 року. Зазначений паспорт включає в себе схему розміщення тимчасової споруди М 1:500, план благоустрою М 1:100, конструкцію дорожнього покриття, паспорт зовнішнього опорядження М 1:50.

Отримавши паспорт прив'язки, позивач встановила тимчасову споруду у відповідності визначених ним вимог, оскільки як передбачено пунктом 2.1. Порядку Паспорт прив'язки тимчасової споруди є підставою для встановлення останньої.

Судом першої інстанції правомірно вказано, що Паспорт прив'язки № 4 від 16 липня 2013 року отриманий відповідачем у встановленому порядку, не анульований, не скасований, у судовому порядку нечинним не визнаний, а відтак згідно Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності є належним документом для встановлення тимчасової споруди позивачем.

Також судом підставно спростовано доводи відповідача про те, що паспорт прив'язки № 4 від 16 липня 2013 року є анульованим, оскільки оформлення паспорта прив'язки здійснюється шляхом вчинення певних дій певною посадовою особою відповідно до встановленого чинним законодавством порядку. Таким чином, аналогічною за своєю правовою природою є і процедура анулювання паспорта прив'язки відповідно до п.п.2.27 п.2 Порядку.

Вказані обставини встановлені зокрема і Постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 03 грудня 2015 року у справі №561/1011/15-а, в якій суд прийшов до висновку про те, що отримавши паспорт прив'язки тимчасової споруди ФОП ОСОБА_4 правомірно встановила тимчасову споруду у відповідності до визначених законом вимог, а самовільного зайняття земельної ділянки не відбулося. З пояснень сторін слідує, що вказана постанова не оскаржувалась, а відтак набрала законної сили.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Відповідно до пункту 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як визначено пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України, обов'язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.

Таким чином, усі судові рішення, що приймаються судами України є обов'язковими до виконання усіма суб'єктами публічних та приватних правовідносин.

Відносно доводів апелянта про те, що Фізична особа підприємець ОСОБА_4 самовільно зайняла земельну ділянку розмістивши на ній малу архітектурну форму (тимчасову споруду), оскільки селищною радою не приймались рішення про надання в користування земельної ділянки необхідної для обслуговування тимчасової споруди та відповідачем не оформлено правовстановлюючу документацію на право користування вказаною земельною ділянкою, судом враховується наступне.

Як передбачено пунктом 2.30. Порядку у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу.

Інших підстав демонтажу Порядок не передбачає, таким чином, законодавство визначає, що встановлення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності допускається за умови наявності паспорта прив'язки тимчасової споруди, а у разі, якщо такого паспорта прив'язки (дозволу на встановлення ОСОБА_2) не існує, остання підлягає демонтажу.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно зі статями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

За змістом ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема відносяться вирішення питань регулювання земельних відносин, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

На підставі ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За приписами статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 цього кодексу унормовано, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 124 вказаного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього кодексу чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статті 125 наведеного кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 212 цього кодексу самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснення за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

З аналізу наведених положень закону місцевим господарським судом правомірно зазначено, що самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Окрім цього, Земельний кодекс України ставить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

Як роз'яснено в пункті 3.1. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин " від 17 травня 2011 року № 6, відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

З урахуванням наведеного місцевий суд обгрунтовано зазначив, що оскільки відповідачем встановлено тимчасову споруду в згідно приписів передбачених Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, тобто в порядку встановленому чинним законодавством, суд не вбачає самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем, оскільки останній набув права на таке розміщення отримавши паспорт прив'язки тимчасової споруди, що є фактичною підставою для встановлення тимчасової споруди, доказів припинення дії паспорту, чи його анулювання позивачем не надано.

При цьому судом правомірно відмічено, що фактичні дії позивача свідчать про надання такої згоди, оскільки селищною радою було надано дозвіл на розробку схеми встановлення тимчасової споруди. Також відзначено, що матеріали справи містять докази звернення відповідача до ОСОБА_3 селищної ради з заявою про розгляд питання щодо укладення з відповідачем договору оренди земельної ділянки на якій розміщено тимчасову споруду, тобто відповідач не ухиляється від оформлення права користування земельною ділянкою.

Разом з цим, колегією суддів відзначається, що в дійсності Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності не встановлює обов'язку з надання документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою, що не відповідає положенням Земельного кодексу України в частині регулювання земельних правовідносин.

Однак, враховуючи те, що для реалізації наміру розміщення тимчасової споруди замовник звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради з наданням графічних матеріалів бажаного місця розташування об'єкту, даний орган зобов'язаний попередити замовника про необхідність оформлення права користування земельною ділянкою. В противному випадку, з огляду на підстави та предмет даного позову, складається ситуація коли наділений відповідними повноваженнями орган з однієї сторони надає особі погодження на вчинення певних дій, а за наслідками їх вчинення особою зобов'язує повернути все в попередній стан, не зважаючи на понесені особою витрати та сподівання на мирне володіння своїм майном.

За таких обставин суд першої інстанції цілком обгрунтовано зазначив, що відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року "Стретч проти Сполученого Королівства" майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Даним рішенням суду з прав людини встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі № 21-8во07.

Таким чином, оскільки Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства ОСОБА_3 райдержадміністрації було видано паспорт прив'язки тимчасової споруди, що згідно Порядку що є підставою для встановлення тимчасової споруди, ФОП ОСОБА_4 набула право на встановлення тимчасової споруди, а будь-які помилки при оформлення такого права вчиненні не самим підприємцем, не можуть бути підставою для позбавлення підприємця такого права. При цьому, з матеріалів справи слідує, що відповідач не ухиляється від оформлення правовстановлюючих документів, що надавали б право на користування земельною ділянкою, та встановлення в даному випадку тимчасової споруди не можна вважати самовільним зайняттям земельної ділянки, оскільки відповідачем у визначеному законодавством порядку оформлено таке право.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог статей 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 року відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обгрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Понесені апелянтом судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 селищної ради Рівненської області від 04.10.2016 р. № 1078 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. у справі № 918/633/16 залишити без змін.

3. Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.