ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2016 р. Справа №917/1224/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, вул. Варненська, 7, корпус3, кв. 113, м. Одеса, 65080

до Приватного підприємства "ОСОБА_2 Системи", АДРЕСА_1, 36034

про стягнення 27 687,14 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_3 дов. б/н від 22.11.2016 року

В судовому засіданні 15.12.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України.

Обставини справи: до господарського суду Полтавської області звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_1 із позовною заявою до приватного підприємства "ОСОБА_2 Системи" про стягнення 27 687,14 грн. заборгованості за договором перевезення вантажу автомобільним транспортом №166 від 20.07.2015 року, з яких: 17731,14 грн. - сума за перевезення з урахуванням курсової різниці, 9956,00 грн. - збитки.

23.11.2016 року від позивача до суду для залучення до матеріалів справи надійшла копія позовної заяви від 25.07.2016 року з додатками до неї ( арк. справи 41-74).

29.11.2016 року від позивача до суду надійшов оригінал акту звірки взаєморозрахунків ( арк. справи 95).

24.11.2016 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву ( арк. справи 76-81). Відповідач у своєму відзиві зазначає, що дійсно 20.07.2015 року між ФОП ОСОБА_1 (експедитор) та ПП «ОСОБА_2 Системи» (вантажоодержувач) було укладено договір перевезення вантажу автомобільним транспортом №166. Відповідач зазначає, що до складу ПП «ОСОБА_2 Системи» вантаж не було доставлено. Тому, як стверджує відповідач, ПП «ОСОБА_2 Системи» вимушено було звернутися до ТОВ «Маніпулятор-Центр» для перевезення двох дизель-генераторів на склад вантажоодержувача. Також відповідач вказує, що оскільки ФОП ОСОБА_1, як експедитор, не забезпечив доставку вантажу в обумовлений строк та до обумовленого місця, то у ПП «ОСОБА_2 Системи» не виникло обов'язку по сплаті обумовленої договором винагороди, оскільки в даному випадку має місце прострочення кредитора. Крім того, відповідач вважає, що посилання позивача на положення Конвенції «Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» є необґрунтованими, оскільки вони не поширюються на дані правовідносини. Також відповідач у своєму відзиві звертає увагу на те, що договором №166 від 20.07.2015 року та Заявкою №166 від 20.07.2015 не передбачено перерахування розміру заборгованості з прив'язкою до поточного курсу іноземної валюти. Тому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. До відзиву відповідач додав копію акту звірки розрахунків та докази направлення такого акту позивачу, копію статуту відповідача, копію наказу про призначення директора, копію рішення про призначення директора, копію довіреності.

В судовому засіданні 29.11.2016 року суд розпочав слухання справи по суті.

Позивач виклав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. В судовому засіданні позивач усно повідомив суду, що згідно поданої позовної заяви позивач в рамках даної справи він захищає інтереси перевізника LTD "GEORGIANTRANS". Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив суду, що в даному спорі та згідно договору перевезення вантажу автомобільним транспортом №166 від 20.07.2015 року ФОП ОСОБА_1 є саме експедитором, а не перевізником.

Також позивач усно повідомив в судовому засіданні 29.11.2016 року, що вважає недійсним договір №167 перевезення вантажу автомобільним транспортом від 20.07.2015 року, але до суду з даного приводу не звертався.

Суд оглянув оригінал накладної СМR на перевезення №151520, наданий в судовому засіданні представником позивача.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

В судове засідання 15.12.2016 року позивач не з'явився, його явка судом обов'язковою не визнавалась.

13.12.2016 року від позивача надійшло клопотання про продовження терміну пред'явлення документів і перенесення розгляду справи.

Представник відповідача заперечував проти відкладення розгляду справи, оскільки позивач фактично із позовом звернувся не як експедитор, а від імені перевізника, а тому, на думку відповідача, відкладення справи є затягуванням процесу по справі. Свої заперечення відповідач виклав письмово ( арк. справи 109).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони та інших учасників процесу добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 р.).

Зважаючи на викладені вище обставини, підстави позову та їх обґрунтування, клопотання позивача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з перевізником - грузинською компанією «GEORGIANTRANS» LTD у нього існують зобов'язання, скріплені договором за № 166 від 26.06.2015 року ( арк. справи 20-22) на надання перевізнику допоміжної діяльності у сфері транспорту у вигляді експедиційних послуг в міжнародному напрямку. За цим договором обов'язки позивача складаються з того, що він знаходить вантаж, або декілька невеликих вантажів для заповнення повного об'єму вантажівки, пересилає перевізнику інформацію про вантажі і умови перевезення, листується з вантажовласниками, або їх помічниками-експедиторами і користуючись своїми рахунками пересилає перевізнику кошти за перевезення, отримані від вантажовласників, представляє його інтереси в судах.

Як стверджує позивач у позовній заяві, 20 липня 2015 року він домовився з відповідачем - власником вантажу, приватним підприємством «ОСОБА_2 Системи» м. Полтава, про організацію перевезення його вантажу вагою 3200 кг, придбаного ним в Туреччині. Відповідач в Туреччині не знайшов вантажівки відповідної вантажоспроможності до його вантажу і звернувся до позивача. На цей час вантажівка компанії «GEORGIANTRANS» LTD перебувала в Туреччині, її вантаж спроможність 20 тон і 120 мЗ, і сторони домовились, що ватаж відповідача буде привезений в Україну цією вантажівкою у складі збірного вантажоперевезення разом з іншими вантажами. Від приватного підприємства «ОСОБА_2 Системи» позивач отримав заявку на перевезення за № 166 від 20 липня 2015 року (арк. справи 26), з переліченими умовами перевезення. Цю заяву позивач підписав як експедитор. і отриману інформацію далі передав перевізнику. Перевізник погодився перевезти цей вантаж за 15500 грн.

Також позивач зазначає, що згідно з умовами заяви, перевізник своєчасно, 21 липня 2015 р. прибув на місце завантаження в місті Стамбулі, отримав вантаж від відправника, і пішов на інше завантаження. Того ж дня, коли перевізник вже був на іншому завантаженні, відповідач надіслав позивачу свій договір за № 166 від 20.07.2015 р. ( арк. справи 24-25), в якому також зазначив позивача як експедитора. Позивач підписав цей договір і надіслав відповідачеві. За твердженням позивача, через декілька годин відповідач почав змінювати свій договір і заяву, зазначив позивача вже як перевізника, надіслав йому на це завантаження іншу заяву за № 167/1 від 20.07.2015 р. ( арк. справи 29), і договір № 167 від 20.07.2015 p. ( арк. справи 27-28), і наполіг на його підписанні позивачем. У позові позивач вказує, що з причини того, що вантаж вже був отриманий перевізником, і повертати його не було можливості, він не став нагнітати обстановку і підписав вдруге і договір і заяву. На думку позивача, цей договір не є дійсним., оскільки перевезення здійснювалося в міжнародному напрямку і суб'єкти відносин у перевезенні повинні керуватися змістом Закону України N 581-XIV «Конвенція про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ)», ратифікованої в Україні 08.04.1999 р. А договір, за твердженням позивача, вступає в протиріччя з міжнародним законом, а тому положення договору не можуть бути дійсними.

Отже, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що:

- ним був запропонований і поставлений в розпорядження відповідача автомобіль від

грузинської фірми - перевізника «GEORGIANTRANS» LTD, державний номер ВВМ 547 / LA 539, якому згідно заявки Замовника, за перевезення вантажу було обіцяна сплата в розмірі 15500,00 грн. За цю суму фрахту перевізник погодився здійснити перевезення;

- згідно CMR № 151520 ( арк. справи 23) вантаж відповідача був отриманий 21.07.2015 р. Після завантаження автомобіля ще чотирма іншими вантажами автомобіль прибув на митне оформлення в місті Стамбул 05.08.2015 р. Після митного оформлення одразу всіх вантажів автомобіль став в чергу на поромній переправі в порту «Хайдарпаша». До України в порт Іллічівська вантажівка прибула 07.08.2015 року. По скільки на вантажівці серед інших вантажів був вантаж призначенням до міста Одеса, який за умовами митниці повинен був першим пройти розмитнення, перевізник прибув на Одеську митницю;

- з причини того, що перевізник встиг прибути на митницю в другій половині доби, митниця прийняла від нього документи, але не була спроможна закінчити митне оформлення вантажу призначеного для Одеси, і так як це була п'ятниця, призначила розмитнення після вихідних на понеділок 10.08.2015 р. У вечері понеділка вантаж розмитнили, в ранці вівторка розвантажили і перевізник вирушив на наступне розвантаження до міста Полтава, куди прибув в середу, ввечері 12.08.2015 р., а вранці 13.08 були здані документи в митницю, про що свідчить штамп митниці;

- протягом наступних двох діб, відведених на митне оформлення і вивантаження, вантаж не був розмитнений брокером вантажоодержувача, і не був вивантаженим. В наслідок чого з'явилися збитки перевізника у вигляді простоїв автомобіля понад встановленого часу протягом чотирьох діб, оскільки вантаж був вивантажений тільки у вівторок 17.08.15р. о 14 годині згідно позначки в CMR. Згідно до норм на митне оформлення і вивантаження вантажу на це відводиться 48 годин (дві доби), але на цю процедуру в Полтаві з вини відповідача було витрачено на 4 доби більше, що призвело до запізнення інших розвантажень.

Як вказує позивач до теперішнього часу відповідач не сплатив перевізнику за перевезення і за простої вантажівки.

З урахуванням наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: - сума боргу згідно Заяви 15500,00 грн. За курсом НБУ на 17.08.2015 р. за 1$ дорівнювало 21,758 грн. з чого, на думку позивача, виходить, що в доларах США заборгованість становила 712,38 $. Станом на 25.07.2016 року за курсом НБУ 1$ дорівнює 24,89. Таким чином основна заборгованість, яку просить позивач стягнути, становить 17731,14 грн.;

- Відшкодування збитків за чотири доби простоїв, в розмірі 9956,00 грн. (Виходячи з розрахунку за 4 доби по 100 $. По курсу НБУ 24,89. на 25.07.2016 р.).

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

При розгляді даного спору по суті заявлених вимог, суд встановив, що укладений між сторонами договір № 166 від 20.07.2015 року ( арк. справи 24-25) за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 65 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно із статтею 931 Цивільного кодексу України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Таким чином, метою укладення між ФОП ОУН Г.В. та ТОВ "Де люкс системи" договору № 166 була організація та виконання останнім транспортних послуг за відповідну плату.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки та відшкодування збитків (ст. 610, 611 ЦК України).

Згідно зі статтею 931 Цивільного кодексу України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

При укладенні договору № 166 сторони, зокрема, узгодили наступне:

- Експедитор зобов'язався підшукати автомобільний транспорт для перевезення запропонованого Вантажовідправником вантажу в пункт призначення в установлений дійсним договором термін і видати його Вантажоодержувачу, а Вантажоодержувач зобов'язався сплатити Експедитору за перевезення Вантажу передбачену даним договором винагороду (п.1.1);

- умови перевезення вантажу визначаються в Заявці на перевезення вантажу, яка є невід'ємною частиною Договору ( п.1.2);

- згідно із п. 2.1.1 Договору Експедитор зобов'язаний забезпечити своєчасну подачу автомобіля до пункту завантаження;

- відповідно до п. 4.1 Договору виплата винагороди по даному договору здійснюється Вантажоодержувачем в безготівковій національній валюті України гривні на протязі2 днів з моменту вивантаження на складі вантажоодержувача.

Відповідно до Заявки №166 від 20.07.2015 року ( арк. справи 26) між ФОП ОСОБА_1 та ПП «ОСОБА_2 Системи» була узгоджена дата подання автотранспорту - 21.07.2015 року та дата доставки вантажу 30.07.2015 року, місце вивантаження (адреса складу Вантажоодержувача) м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 37.

Матеріали справи свідчать, що згідно вантажної накладної C.M.R. №151520 автомобіль марки ДАФ ВВМ 547/LA 539 було подано для отримання вантажу лише 05.08.2015 року, а доставлено вантаж до Полтавської митниці 13.08.2015 року.

За змістом ст. 532 Цивільного кодексу України, місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі.

Аналогічною за правовим змістом ст. 197 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов'язання.

В даному випадку сторони узгодили місце виконання зобов'язання - місце вивантаження (адреса складу Вантажоодержувача) м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 37.

За змістом положень ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 4.1 Договору № 166 виплата винагороди по даному договору здійснюється Вантажоодержувачем в безготівковій національній валюті України гривні на протязі 2 днів з моменту вивантаження на складі вантажоодержувача.

Згідно до ч. 4 ст. 612, ч. ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він, зокрема, не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Доказів доставки вантажу до складу ПП «ОСОБА_2 Системи» за адресою м. Полтава , вул., Маршала Бірюзова, 37 (як передбачено умовами договору та заявкою) позивачем суду не подано, дана обставина також не спростовувалась ним і у судовому засіданні.

Отже, має місце прострочення кредитора.

Згідно акту звірки взаєморозрахунків сторін ( арк. справи 95), підписаного сторонами, заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Крім того, згідно з Цивільним кодексом України зобов'язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша і друга статті 524 та частини перша - третя статті 533).

Відповідно до Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону (частина друга статті 189 та частина друга статті 198).

Позивачем не обґрунтовано правових підстав для перерахунку суми вартості перевезення за курсом долара США з огляду на вищенаведене.

Суд не приймає як обґрунтовані твердження позивача, що він звернувся за захистом прав перевізника, оскільки відповідно до приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Отже, позивач не наділений повноваженнями захищати права перевізника в господарському суд як позивач. Перевізник не позбавлений права і можливості самостійного звернення до суду у випадку порушення його прав.

Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до якої Україна приєдналась відповідно Закону України № 57-V від 01.08.2006 "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів", передбачено, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Законодавець розмежував в окремі інститути послуг "перевезення" та "транспортне експедирування". Так, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 909 ЦК України). Наведене свідчить, що за договором перевезення у перевізника виникає обов'язок доставити вантаж у пункт призначення одержувачеві, а у експедитора за договором транспортного експедирування виконати особисто експедиційні послуги, пов'язані з перевезенням вантажу, або організувати їх виконання.

Отже, посилання позивача на Конвенцію про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р. є необґрунтованим, оскільки її дія поширюється виключно на договори перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Тоді як між позивачем та відповідачем виникли відносини, що випливають з договору транспортного експедирування.

Щодо вимог про стягнення збитків за чотири доби простоїв, в розмірі 9956,00 грн. (виходячи з розрахунку за 4 доби по 100 $. По курсу НБУ 24,89. на 25.07.2016 р.), суд зазначає, що стягнення збитків є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення в галузі господарського права.

Стаття 224 Господарського кодексу України встановлює, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, згідно частини 1 статті 225 Господарського кодексу України включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Предметом доказування при розгляді даної категорії спорів є наявність у поведінці відповідача складу цивільно-правової відповідальності. Зокрема, умовами цивільно-правової відповідальності є: протиправність поведінки; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина.

Позивач не довів суду наявності у діях відповідача складу цивільно-правової відповідальності у вигляді нанесення збитків саме позивачу, зокрема, протиправність поведінки заподіювача шкоди, вина, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в зв'язку з його юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю доказів на його підтвердження.

На матеріалів справи та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Повне рішення складено 19.12.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією