КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р. Справа№ 910/11886/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача : Самовюк І.О. - представник;

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016

у справі № 910/11886/16 (суддя Головіна К.І.)

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй"

до Державного житлово-комунального підприємства Національної академії наук України

про визнання пункту договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" звернулось з позовом до Державного житлово-комунального підприємства Національної академії наук про визнання пункту договору недійсним.

Позовні вимоги ТОВ "ВБК "АТІС Строй" обґрунтовані тим, що об'єкт оренди, зазначений у п. 1.1 договору оренди від 12.08.2013, загальною площею 397,35 кв.м., не відповідає законодавству, яке регулює відносини у сфері оренди, оскільки сходові клітини, що є частиною об'єкту оренди, не є індивідуально визначеним майном у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/11886/16 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення суду від 19.09.2016, за якою просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" у справі №910/11886/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" прийнято до провадження, призначено до розгляду на 03.11.2016 та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" до дня розгляду справи надати суду підтвердження зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

В судове засідання, призначеному на 03.11.2016, повноважний представник відповідача не з'явився.

Представник позивача не виконав зобов'язання ухвали від 20.10.2016 щодо надання до суду довідки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2016 розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.11.2016.

16.11.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 розгляд апеляційної скарги відкладено на 13.12.2016.

25.11.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від Територіального управління державної судової адміністрації України в місті Києві надійшов супровідний лист з додатками.

08.12.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від позивача надійшла заява з додатками.

В судовому засіданні, призначеному на 13.12.2016, представник позивача надав пояснення по суті спору, та просив задовольнити апеляційну скаргу ТОВ "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй", скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 повністю та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 13.12.2016, повноважні представники відповідача не з'явилися.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвал Київського апеляційного господарського суду були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвал.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 12.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" та Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України (орендодавець) був укладений типовий договір оренди нерухомого та/або іншого індивідуально визначеного майна, що знаходиться у віданні НАН України та обліковується на балансах установ, організацій та підприємств НАН України.

Згідно із пунктом 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно нежитлове приміщення третього поверху загальною площею 397,35 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1, що перебуває на балансі позивача, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку майна (актом оцінки) від 31.05.2013р. і становить за незалежною оцінкою (залишковою вартістю) 1 775 397,00 грн.

Відповідно до пункту 1.2 договору майно передається в оренду з метою використання для розміщення офісного приміщення.

Пунктом 2.1 договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акту приймання-передачі майна.

Згідно із пунктом 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.1995 №786 зі змінами (далі - Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за перший місяць оренди - серпень 2013 31 956,48 грн. Крім орендної плати відповідач сплачує балансоутримувачу по розрахункам балансоутримувача відшкодування комунальних платежів, відшкодування податку на землю, витрати за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Орендна плата перераховується відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства за весь час фактичного користування приміщенням щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця (п. 3.4 договору).

Відповідно до пункту 10.1 договору цей договір діє з 12.08.2013 по 30.06.2016 включно.

Акт приймання-передачі нежитлового приміщення третього поверху, розміщеного за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1а, сторонами підписаний не був, проте фактично орендовані площі у розмірі 397,35 м2 відповідачем ТОВ "ВБК "АТІС Строй" були передані.

Проте позивач стверджує, що орендодавець фактично йому передав у користування площу приміщень в розмірі - 355,5 кв.м., тобто менше, ніж передбачено договором оренди (397,35 кв.м.), тому решта площі (сходові клітини) не є індивідуально визначеним майном у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

17.03.2014 та 13.11.2014 позивач звернувся до відповідача з вимогами № 01-03, 01-11 щодо підписання акту прийому-передачі йому нежитлового приміщення, загальною площею 355,5 кв.м.

Відповідач у відповідь на вказані вимоги листом № 5-155 від 13.05.2016 повідомив, що об'єкт оренди був ним погоджений та оплачувався за площею 397,35 м2, а тому підстав для встановлення меншої площі об'єкта оренди немає. Також з указаним листом орендодавець направив позивачу два примірники акта приймання-передачі об'єкту оренди площею 397,35 м2, один з яких просив повернути.

Статтями 203, 215 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України для чинності правочину встановлені загальні вимоги, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Необхідно зазначити, що вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 ГК України).

Згідно із статтею 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди майна, що перебуває комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини оренди рухомого та нерухомого майна, об'єктів майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук".

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук" об'єкти майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук використовуються відповідно до законодавства України, а також статуту Національної академії наук України та статутів національних галузевих академій наук, а також статутів організацій, що віднесені до їх відання.

Статтею 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що нерухомим майном є будівлі, споруди, нежитлові приміщення та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Індивідуально визначене майно - інвентарні об'єкти або групи інвентарних об'єктів та інше окреме майно, що може реалізуватися способами, визначеними законодавством, як окремий самостійний об'єкт.

Крім того слід наголосити, що з умов договору вбачається, що позивачеві передано нежитлове приміщення третього поверху площею 397,35 м2, яке знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1а та перебуває на балансі ДЖКП НАН України.

Таким чином, вказане майно є індивідуально визначеним у розумінні статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а тому доводи позивача в цій частині є необгрунтованими.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що під час укладення договору оренди позивач, окрім індивідуального визначення майна, також погодив його вартість, визначену згідно зі звітом про незалежну оцінку майна (актом оцінки) від 31.05.2013, що становить 1 775 397 грн станом на 17.06.2013.

Даним звітом про оцінку майна - нежитлового приміщення третього поверху, розміщеного за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1а, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 від 31.05.2013 на замовлення ТОВ "ВБК "Атіс Строй", який є невід'ємною частиною договору оренди (п. 11.1), встановлено, що площа об'єкта оренди, що передається ТОВ "ВБК "АТІС Строй" становить 397,35 м2, а її вартість - 1 775 397, 00 грн.

Що в свою чергу свідчить про погодження сторонами індивідуально визначеного майна, яке передається в оренду, та його вартості.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення

З матеріалів справи чітко вбачається, що відповідач після підписання договору оренди, орендну плату сплачував із розрахунку орендної площі саме у розмірі 397,35 м2 на підставі виставлених рахунків відповідача та відповідно до п. 3.1 договору оренди виконував умови договору. Отже, своїми діями (сплатою рахунків) позивач фактично виконав умови договору в частині погодженої площі у розмірі 397,35 м2, з огляду на що укладення п. 1.1 договору під впливом помилки спростовується матеріалами справи.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пункт 1.1 типового договору оренди від 12.08.2013 щодо передачі площі об'єкта оренди саме у розмірі 397,35 м2 є дійсним, а відтак - доводи позивача про наявність підстав для визнання спірного пункту недійсним є необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову.

Заперечення скаржника з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, та в апеляційній скарзі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи, а тому є необґрунтованими та недоведеними.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі № 910/11886/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11886/16 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська