РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016Справа №910/31843/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк"

про визнання договору недійсним

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Любар-Пурлінська Т.М., за довіреністю

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» Куренного Олександра Вікторовича звернулося до господарського суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» про визнання недійсним договору застави майнових прав від 24 лютого 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та Публічним акціонерним товариством «Комерційного банку «Експобанк».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір застави майнових прав є нікчемним з підстав, передбачених п.п. 2, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та підлягає визнанню недійсним з огляду на положення ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Окрім того, договір укладений представником позивача з перевищенням повноважень, оскільки виконуючий обов'язки голови правління банку не мав права видавати довіреність представнику відповідно до норм Статуту, при цьому відповідач був обізнаний про такі обмеження представника. Відтак, оскільки оспорюваний договір зі сторони позивача укладений та підписаний особою без необхідного обсягу цивільної дієздатності, позивач вважає, що він є недійсними в силу вимог ст.ст. 203, 207 Цивільного кодексу України.

Відповідач у запереченнях позовні вимоги заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість, оскільки згідно зі ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" позивач втратив своє право на визнання оспорюваного договору нікчемним з моменту припинення тимчасової адміністрації, тобто з 03.06.2014. Окрім того, відповідач вказує на неможливість застосування до спірних правовідносин пунктів 2, 5, 7 ч.2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки редакція вказаної статті Закону набула чинності лише в липні 2015 року після укладення договору застави. При цьому, за твердженням відповідача, між сторонами вчинено договір застави, укладання якого не заборонено чинним законодавством, та в результаті укладання якого позивачу не завдано збитків, з огляду на збільшення грошових коштів на кореспондентському рахунку типу Лоро відповідача до 150 056 097,12 млн. грн., Оскільки спірний договір укладений в забезпечення виконання зобов'язання, та не передбачає передачу (відчуження) майна, відповідач вважає помилковими доводи позивача про надання йому будь-яких пільг в результаті укладання договору застави.

Окрім того, на думку відповідача, договір укладений уповноваженою особою на підставі належним чином оформленої довіреності, при цьому стверджує, що йому не було відомо про будь-які обмеження представника позивача на укладання оспорюваного договору застави.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01 серпня 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю з підстав їх недоведеності.

Постановою Вищого господарського суду України від 18 жовтня 2016 року скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 01 серпня 2016 року та рішення господарського суду міста Києва від 20 квітня 2016 року, справу № 910/91843/15 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями, справу № 910/31843/15 передано для розгляду судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 справа № 910/31843/15 була прийнята до свого провадження суддею Грєховою О.А., розгляд справи призначено на 28.11.2016.

25.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано письмові пояснення.

У судове засідання 28.11.2016 представник позивача з'явився, представник відповідача не з'явився.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, неподання витребуваних доказів.

Враховуючи те, що представник відповідача у судове засідання 28.11.2016 не з'явився, а також у зв'язку з невиконання відповідачем вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 31.10.2016, розгляд справи було відкладено на 12.12.2016.

06.12.2016 позивачем через відділ діловодства суду було подано клопотання, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» просить суд вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивача.

Позивачем в судовому засіданні 12.12.2016 підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 12.12.2016 вкотре не з'явився, письмового відзиву на позов не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, вимоги попередніх ухвал суду в даній справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 12.12.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (банк) та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк" (кореспондент) укладено договір про встановлення кореспондентських відносин №05/2013-Л, відповідно до умов якого для проведення розрахунків банк відкрив кореспонденту кореспондентський рахунок типу "Лоро" №6701 у національній валюті України та зобов'язався виконувати за дорученням і за кошти кореспондента розрахунки на підставі цього договору і здійснювати його обслуговування.

24 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (заставодавець) та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк" укладено договір застави майнових прав (далі за текстом - договір застави), відповідно до п. 1.1. якого заставодавець передає заставодержателю у заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором про встановлення кореспондентських відносин №05/2013-Л від 07 жовтня 2013 року та додаткових угод до нього, укладеного заставодержателем та заставодавцем (далі - основний договір), майнові права, а саме: право вимоги за договорами, зазначеними у Додатку №1 до цього договору, укладеними заставодавцем за цим договором із позичальниками (за кредитними договорами) заставодавцями/іпотекодавцями (за договорами застави/іпотеки) та поручителями (за договорами поруки), далі за текстом - предмет застави.

Згідно з пп. 1.1.1. п. 1.1. договору застави заставна вартість предмету застави на дату укладання цього договору за погодженням сторін становить 289 993 260,79 грн.

Договір застави набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих за основним договором зобов'язань (пункт 6.3. договору).

24 лютого 2014 року між сторонами підписано Додаток №1 до договору застави, в якому сторони визначили перелік кредитних договорів та договорів забезпечення, майнові права за якими складають предмет застави за спірним договором. Згідно із зазначеним переліком в заставу відповідачу було передано право вимоги за 66 кредитними договорами.

Згідно з п. 1.2. договору застави суттю забезпечених заставою вимог є виконання заставодавцем (банк за основним договором) перед заставодержателем (кореспондент за основним договором) зобов'язань, які виникли та/або можуть виникнути в майбутньому за основним договором, а саме: право вимоги на грошові кошти, що обліковуються на кореспондентському рахунку типу "Лоро" заставодержателя №6701.

Застава також поширюється на вимоги заставодержателя, які виникнуть у майбутньому на грошові кошти, які надійдуть на кореспондентський рахунок типу "Лоро" Заставодержателя №6701 після підписання цього Договору.

Станом на 24 лютого 2014 року розмір зобов'язань за основним договором склав 70 056 097,12 грн.

Відповідно до п. 1.3. договору застави розмір забезпечених заставою вимог щомісячно переглядається сторонами, про що сторони підписують відповідні додатки, які є невід'ємною частиною цього договору. Датою, на яку визначається сума наявних грошових коштів на рахунку, є дата, зазначена у заяві про закриття рахунку, наданій заставодержателем заставодавцю згідно з основним договором.

25 лютого 2014 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна були внесені відомості щодо договору застави.

За відомостями SWIFT повідомлення по FIN 910 станом на 26 лютого 2014 року відповідач здійснив поповнення власного кореспондентського рахунку в ПАТ "Брокбізнесбанк" на суму 80 000 000 грн.

26 лютого 2014 року при закритті балансу за рахунком (кредит) №6701 залишок коштів на рахунку склав 150 056 097,12 грн.

Згідно з п. 3.1. договору застави заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у випадках невиконання заставодавцем зобов'язань, передбачених пунктами 1.2.-1.3. договору та основного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2014 року о 16:35:17 год. до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено зміни, а саме: зареєстровано за ПАТ "КБ "Експобанк" звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав від 24 лютого 2014 року.

Відповідно до преамбули договору застави від 24 лютого 2014 року, правочин було укладено від імені ПАТ "Брокбізнесбанк" заступником директора Департаменту інвестиційної діяльності Винограда Юрія Тарасовича, що діє на підставі довіреності №49/03 від 23 квітня 2014 року.

Тобто, як стверджує позивач, зазначена в преамбулі спірного договору довіреність №49/03 від 23 квітня 2014 року датована пізнішою датою, ніж був укладений спірний договір.

Втім, як підтверджується матеріалами справи, заступник директора Департаменту інвестиційної діяльності ПАТ "Брокбізнесбанк" Виноград Ю.Т., який підписав договір застави, діяв на підставі виданої виконуючим обов'язки Голови правління ПАТ "Брокбізнесбанк" Пекуром П.П. довіреності № 49/03, датованої саме 23 січня 2014 року, а не 24 квітня 2014 року, оскільки сторонами подана лише копія довіреності № 49/03 від 23 січня 2014 року.

При цьому, довіреність №49/03 від 23 квітня 2014 року, на яку існує посилання в преамбулі договору застави, жодною із сторін до матеріалів справи не надано, а Додаток № 1 до договору застави з переліком кредитних договорів та договорів забезпечення, майнові права за яким складають предмет застави, та який було підписано між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ПАТ "КБ "Експобанк" 24 лютого 2014 року разом зі спірним договором, містить посилання лише на довіреність № 49/03 від 23 січня 2014 року.

Тобто, укладаючи договір застави від імені позивача, заступник директора Департаменту інвестиційної діяльності ПАТ "Брокбізнесбанк" Виноград Ю.Т. діяв на підставі довіреності № 49/03 від 23 січня 2014 року.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Як підтверджується матеріалами справи, 28 лютого 2014 року постановою Правління Національного банку України №107 Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" було віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №9 від 28 лютого 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ "Брокбізнесбанк" з ринку та запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 року, призначено уповноваженого особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №42 від 03 червня 2014 року продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Брокбізнесбанк" з 03 червня 2014 року до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк".

10 червня 2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк", а 11 червня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №45 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" з 11 червня 2014 року по 10 червня 2015 року та було призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк".

21 травня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №103 про продовження здійснення процедури ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" строком на один рік до 10.06.2016 включно та продовжено строки повноважень уповноваженої особу Фонду на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" строком на один рік до 10.06.2016 включно.

Листом від 18.04.2014 №1101/1475, відповідач повідомив позивача про невиконання останнім зобов'язань за договором про встановлення кореспондентських відносин №05/2013-Л від 07.10.2013р. та вимагав виконання зобов'язання за договором застави шляхом передачі документів за актом приймання-передачі.

Окрім того, 26.06.2014 на адресу ПАТ "Брокбізнесбанк" від ПАТ "КБ "Експобанк" була направлена заява № 1101/2320 від 25.06.2014 про визнання вимог в розмірі 150 056 097,12 грн., в якій відповідач вказав про набуття права звернення на предмет застави за договором застави у зв'язку з невиконанням позивачем зобов'язань за основним договром.

В свою чергу, позивач листом № 04-кр від 28.10.2014 акцептував грошові вимоги відповідача в розмірі 150 056 097,12 грн. та повідомив про їх задоволення в сьому чергу.

В подальшому позивач листом № 200 від 06.01.2016 повідомив відповідача про нікчемність договору застави відповідно до статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який був отриманій останнім 15.01.2016.

Позивач, вважаючи, що спірний договір відповідно до ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, оскільки його підписано особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, та за відсутності відповідного колегіального рішення Правління ПАТ "Брокбізнесбанк", звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень статті 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини).

Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин - укладення договору застави) Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №9 від 28 лютого 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ "Брокбізнесбанк" з ринку та запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 року, призначено уповноваженого особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В.

В обґрунтування своїх вимог позивач також послався на те, що договір застави майнових прав є нікчемним на підставі п.п. 2, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції чинній з 04.07.2014), оскільки:

- договір було укладено під час визнання Національним банком України фінансового стану ПАТ "Брокбізнесбанк" незадовільним: за чотири дні до віднесення ПАТ "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних та за сім днів до запровадження в банку тимчасової адміністрації, і за договором банк взяв на себе додаткові зобов'язання по передачі майнових прав за 66 кредитними договорами відповідачу у справі;

- укладенням спірного договору було порушено систему управління ризиками банку, передбачену статтею 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Статутом ПАТ "Брокбізнесбанк" і Положенням про Правління Банку;

- під час укладення договору застави були надані переваги (пільги) відповідачу у справі перед іншими кредиторами банку, які полягали у передачі відповідачу в заставу майнових прав за 66 кредитними договорами, заставною вартістю в більшому розмірі, ніж розмір невиконаного ПАТ "Брокбізнесбанк" зобов'язання.

Суд зазначає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми законодавства, визначені позивачем, оскільки набули чинності вже після укладення договору застави.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин - укладення договору застави) з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачені заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку.

Так згідно частини 1 вказаної статті уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

При цьому частиною другою статті 38 встановлено, що протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

У відповідності до ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

На переконання суду, норми статті 38 зобов'язують уповноважену особу Фонду перевірити договори (інші правочини) протягом 30 днів, що обумовлено чітко встановленими строками тривалості процедури тимчасової адміністрації, та не містять присічного строку, зі спливом якого такі правочини можуть бути визнанні нікчемними. Законодавець лише обмежив право уповноваженої особи Фонду перевіряти договори банку, які укладені раніше річного строку із дня введення тимчасової адміністрації.

Як було встановлено, 28 лютого 2014 року постановою Правління Національного банку України №107 Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" було віднесено до категорії неплатоспроможних.

При цьому, рішенням Національного банку України №65/БТ від 12.02.2014 зупинено з 13.02.2014 на термін до 13.05.2014 включно здійснення окремих видів операцій (в тому числі надання гарантій, поручительств, акредитивів, акцептів, авалів, зобов'язань з кредитування, здійснення інших активних операцій) у зв'язку з порушенням Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" порядку формування та зберігання обов'язкових резервів на рахунках у НБУ три звітні періоди поспіль. Вказане рішення доведено до відома голови правління ПАТ "Брокбізнесбанк" 12.02.2016.

Як підтверджується матеріалами справи, укладаючи договір застави в забезпечення виконання зобов'язань за основним договором про встановлення кореспондентських відносин, позивач передав в заставу відповідачу майнові права вимоги на загальну суму 286 993 260,79 грн., в той час як сума забезпеченого зобов'язання складала лише 70 056 097,12 грн., тобто в чотири рази менша за передані майнові права. При цьому, така передача майнових прав відбулась в період заборони Національного банку України, введеного рішенням №65/БТ від 12.02.2014, на укладання активних операцій та лише в забезпечення зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк".

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про заставу" заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до п. 2.3.2 договору застави, в разі невиконання заставодавцем будь-якому із зобов'язань, забезпечених заставою, у визначений у цьому або в основному договорі строк, будь-яким чином за своїм вибором звернути стягнення на предмет застави або здійснити його відчуження.

Тобто, дії позивача по укладенню договору застави відповідають критеріям, передбачених пунктами 1, 4, 6 частини 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тобто укладення договору протягом одного року до введення тимчасової адміністрації, за яким має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на користь відповідача на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; договір, що передбачає операцію з майном з метою надання пільг окремому кредитору банку - в даному випадку лише відповідачу; господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком - сума перерахованих грошових коштів на кореспондентський рахунок в рази менша за вартість майнових прав, які підлягають передачі в заставу та відчуженню на користь відповідача в разі порушення забезпеченого зобов'язання.

А відтак, в силу ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договір застави майнових прав від 24.02.2014 є нікчемним.

Окремо, суд зазначає, що предметом договору застави є майнові права, а саме - право вимоги за договорами, зазначеними у Додатку №1 до цього договору, укладеними заставодавцем за цим договором із позичальниками (за кредитними договорами) заставодавцями/іпотекодавцями (за договорами застави/іпотеки) та поручителями (за договорами поруки).

Відповідно до умов п. 3.3 договору застави, на підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про заставу» заставодавець відступає в повному обсязі заставодержателю всі права іпотекодержателя/заставодержателя (яким є заставодавець) за іпотечним договором/договором застави, а заставодержатель набуває в повному обсязі всі права іпотекодержателя/заставодержателя за іпотечним договором/договором застави.

У додатку № 1 до договору застави від 24.02.2014, сторони визначили перелік договорів кредиту та договорів забезпечення, майнові права за якими складають предмет застави за договором застави майнових прав від 24.02.2014.

За переліком додатку № 1, в заставу відповідачу позивач передав майнові права, які забезпечені, окрім іншого іпотекою, тобто нерухомим майном.

Аналіз змісту договору застави майнових прав від 24.02.2014 та додатку № 1 до нього свідчить, що за своєю правовою природою даний договір є змішаним та містить в собі умови іпотечного договору, оскільки предметом договору застави майнових прав сторонами визначено майнові права на об'єкти нерухомості.

Правовідносини, які виникають на підставі іпотечного договору, регулюються положеннями §6 глави 49 Цивільного кодексу України та приписами Закону України "Про іпотеку", який є спеціальним законом для цих правовідносин.

Відповідно до ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є окремий вид застави, який полягає у заставі нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

В статті 18 Закону України "Про іпотеку" міститься імперативна вимога щодо укладення іпотечного договору у письмовій формі з нотаріальним посвідченням.

Статтею 24 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Договір застави майнових прав від 24.02.2014 укладений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений та не зареєстрований.

В силу ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Докази на підтвердження визнання договору застави дійсним в судовому порядку сторонами не надано.

Оскільки при укладенні договору застави сторонами не дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого виду договору, суд приходить до висновку, що договір застави майнових прав від 24.02.2014 є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст.215 Цивільного кодексу України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки оспорюваний позивачем договір є нікчемним в силу закону - ст. 220 Цивільного кодексу України та ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", то відсутні підстави для визнання такого договору недійсним з підстав, зазначених позивачем у позовній заяві, у зв'язку з чим, в задоволенні позову належить відмовити.

Стосовно клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, суд відзначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Тобто, вихід за межі позовних вимог є правом, а не обов'язком суду.

В свою чергу, вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги.

В постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 20.05.2002 у справі за позовом науково-виробничої дослідної агрофірми "Наукова" до ЗАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним договору застави зазначалося, що вихід суду за межі позовних вимог без обґрунтування такої дії необхідністю захисту прав і законних інтересів сторін порушує визначений ст. 129 Конституції України принцип диспозитивності, а тому є підставою для скасування відповідного судового рішення.

Разом з тим, суд не вбачає необхідності захисту прав і законних інтересів сторін шляхом виходу за межі позовних вимог.

Згідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.12.16.

Суддя Грєхова О.А.