ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2016 року Справа № 904/10401/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чимбар Л.О. (доповідач),

суддів: Дмитренко Г.К., Джихур О.В.

при секретарі судового засідання Погорєловій Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №09-32/363 від 25.07.2016 p.;

від відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність №б/н від 08.09.2016 p.;

від відповідача: ОСОБА_3 представник, довіреність №б/н від 22.03.2016 p.;

від відповідача: ОСОБА_4 представник, довіреність №б/н від 11.01.2016 p.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2016р. у справі №904/10401/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Марганецький рудоремонтний завод", м. Марганець Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості 625 510,12 грн. за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2016 року (суддя: Мартинюк С.В.) позовні вимоги ПАТ "Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк" задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Марганецький рудоремонтний завод" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 52191,27 грн. пені за прострочення сплати за користування кредитом

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та винести нове, яким стягнути на користь ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" пеню в розмірі 275521,37грн.

Посилається на те, що суд першої інстанції помилково ототожнив правовий висновок Верховного Суду України стосовно застосування норм права - нарахування 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України з договірною неустойкою у вигляді пені згідно ч.З ст. 549 ЦК України. Право нарахування банком пені та обовязок сплати відповідачем пені встановлено, насамперед, умовами кредитного договору.

Також посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відсутня наявність істотних обставин (майновий стан боржника тощо) для зменшення розміру пені у розумінні ст.233 ГК України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 07.12.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 22.12.11р. між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк" (далі Позивач) та Публічним акціонерним товариством "Марганецький рудоремонтний завод" (далі - Відповідач) укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №461/02-11 (далі - Кредитний договір), відповідно до п.2.1 якого банк надає позичальникові кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії зі встановленням Ліміту кредитної лінії у розмірі 1 823 773,00 грн., кредитування відбувається шляхом надання позичальникові кредитних коштів в межах окремих Траншів, загальна сума яких не може перевищувати Ліміт кредитної лінії. Встановлення розміру кожного Траншу відбувається після підписання з позичальником Договору про надання Траншу в межах встановленого ліміту кредитування, в якому визначається, крім іншого, строк користування Траншем, процентна ставка. Договори про надання Траншу в межах встановленого ліміту кредитування є невідємними частинами цього Договору.

Рішенням по справі №904/6212/14 встановлено обставини щодо належного виконання позивачем своїх зобовязань по наданню кредитних коштів та факт неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за Кредитним договором на момент прийняття рішення.

Відповідно до п.5.2 Кредитного договору (в редакції Договору про внесення змін та доповнень №142/02-13 від 25.04.13 р.) за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом Позичальник сплачує пеню, яка обчислюється щоденно за методом "факт/факт" від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно. За несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, що нараховані після настання кінцевої дати повернення кредиту, що вказана у п.2.3 цього Договору, пеня не нараховується.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати суми кредиту за період з 01.12.2014р. по 24.11.2015р. у розмірі 275 521,37 грн. за період з 01Л 2.2014 по 24.11.2015 (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог №104/87-56 від 18.01.2016р.)

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Положеннями ч. 1 ст. 230, ч.ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, ч. З ст. 549, ч. 1 ст. 612 ЦК України та ст. З Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено зобов'язання учасника господарських відносин сплатити штрафні санкції у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зокрема, у вигляді пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір яких, зазвичай, визначається обліковою ставкою Національного банку України та не може перевищувати подвійної облікової ставки, що діяла у відповідний період.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питанні практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань щодо пені за порушення грошових зобов'язань" застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати 6 місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Також, абз. 1 п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Як вбачається з матеріалів справи, п. 3.4 Кредитного договору банк та позичальник погодили строк нарахування пені, зазначивши, що у випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно.

Пунктом 5.2 договору (в редакції договору про внесення змін та доповнень №142/02- 13 від 25.04.2013 р.) передбачено, що за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, та/ або плати за кредит, та/ або процентів за неправомірне користування кредитом, що нараховані після настання кінцевої дати повернення кредитом, вказаної у п. 2.3. договору, пеня не нараховується.

Як правомірно зазначено господарським судом, редакція п. 5.2. договору не встановлює обмежень у часі для нарахування пені саме за прострочення сплати тіла кредиту.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.12.2014 року було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача в тому числі 567 973,00 гри. основного боргу - тіла кредиту та надано відстрочку виконання рішення на 6 місяців. Дане рішення було оскаржено в апеляційному порядку і не набрало сили до його перегляду апеляційним судом.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.03.2015р. рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.12.2014р. у справі № 904/6212/14 змінено та надано ПАТ «Марганецький рудоремонтний завод» відстрочку виконання рішення до 03.09.2015р.

Тобто, з 04.03.2015р. по 03.09.2015р. діяла відстрочка виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в сумі 567973,00 грн.

Невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17.02.2016р. по справі № 3-1276г.15.

Необгрунтованими апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги про те, що, суд першої інстанції помилково ототожнив правовий висновок Верховного Суду України стосовно застосування норм права - нарахування 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України з договірною неустойкою у вигляді пені згідно ч.З ст. 549 ЦК України, оскільки звільнення відповідача в період з 04.03.2015р. по 03.09.2015р. від виконання грошового зобов"язання не призводить до наслідків порушення цього зобов"язання, а саме: до сплати за вказаний період пені.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для нарахування пені за прострочення сплати тіла кредиту у період з 04.03.20І5р. по 03.09.2015р.

Господарським судом було перераховано суму пені за період з 01.12.2014 по 03.03.2015 та за період 04.09.2015 по 24.11.2015 у відповідності до норм діючого законодавства, внаслідок чого розмір пені склав 104382,54 грн.

Вказаний розрахунок перевірено апеляційним судом та визнано його правомірним.

У відповідності до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає право суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідно до підпункту 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. (із змін, і доп.) Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, з причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне у усунення нею порушення та його наслідків тощо.

Відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції було надано звіт про фінансовий стан підприємства станом на 30.06.2016р., з якого вбачається, що станом на 30.06.2016р. існує дебіторська заборгованість в розмірі 12178тис.грн. (рядок 1125 балансу). Разом з тим, з балансу вбачається існування кредиторської заборгованості в розмірі 63млн.613тис.грн.; заборгованість по заробітній платі становить 499тис.гшрн., про що відображено в рядку 1630 балансу (а.с.172, т.3), відповідачем було також надано довідку, з якої вбачається, що забогованість перед Пенсійним фондом складає 2 387 522,14грн. (а.с.173, т.3).

Крім того, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.03.2016р. по справі №904/10402/15 підтверджується важке фінансове становище відповідача за 2015 рік (а.с. 223-234, т.3).

Враховуючи обставини даної справи, стан розрахунків між сторонами, колегія суддів погоджується з рішенням господарського суду в частині зменшення розміру пені, на 50%, внаслідок чого було стягнуто 52191,27грн. оскільки господарським судом враховано майновий стан сторін, враховано статус відповідача, ступінь його вини, а також повне погашення ним кредиту.

Вказане спростовує доводи позивача про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відсутня наявність істотних обставин (майновий стан боржника тощо) для зменшення розміру пені у розумінні ст.233 ГК України.

Інші доводи апеляційної скарги не приймаються судом до уваги, оскільки не впливають на вирішення справи по суті.

Таким чином, рішення господарського суду Дніпропетровської області відповідає чинним нормам матеріального та процесуального законодавства, встановленим фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2016р. у справі №904/10401/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.О. Чимбар

Суддя Г.К. Дмитренко

Суддя О.В. Джихур

Постанова виготовлена в повному обсязі 12.12.2016 року