КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа№ 910/5717/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гаврилюка О.М.

Корсакової Г.В.

За участю представників:

Від позивача (апелянта): не з'явилися

Від відповідача 1: Акімова А.В.

Від відповідача 2: Коломієць В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі №910/5717/16 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до 1) Комунального підприємства "Київський метрополітен"

2) Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 року

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі №910/5717/16, повний текст якого складено 16.06.2016, у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до 1)Комунального підприємства "Київський метрополітен"; 2)Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору №215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 року - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що, враховуючи приписи Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна", після закінчення строку дії договору, в разі заперечень орендодавця щодо подальшого користування орендарем орендованих приміщень протягом місяця після закінчення строку дії договору, такий договір оренди припиняється, а орендар зобов'язаний звільнити орендоване приміщення та передати його орендарю. Так, рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/26330/15 від 13.01.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016, встановлено, що договір № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 закінчив свою дію 13.10.2014 та продовжений не був, оскільки відповідач в межах встановленого ч.2 статті 17 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" місячного строку повідомив позивача про своє волевиявлення не продовжувати (пролонговувати) дію договору оренди. Доказів, що органом уповноваженим управляти майном комунальної власності територіальної громади міста Києва прийнято рішення про надання дозволу позивачу переукласти або продовжити оренду приміщення за договором, з урахуванням розділу 12 «Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва», затвердженого рішення Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011, до суду першої інстанції не подано. Також, суд першої інстанції зазначив, що позивач помилково вважає лист постійної комісії з питань власності Київської міської ради від 16.04.2013 №08-283-183 дозволом орендодавцю та відповідачу на продовження договору оренди, оскільки згідно із Положенням про постійні комісії Київської міської ради, затвердженим рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 № 382/5769 постійна комісія Київради з питань власності лише вивчає, попередньо розглядає, бере участь у підготовці та готує проекти рішень Київради, надає висновки та рекомендації, здійснює контроль за виконанням рішень ради, її виконавчого органу, зокрема, з питань, володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (включаючи питання надання в оренду). Таким чином, враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про зобов'язання відповідачів укласти з позивачем додаткову угоду про внесення змін до договору № 215-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 15.10.2011 щодо продовження строку дії на термін до 17.10.2017 року на тих самих умовах, які передбачені ним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016, апелянт звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий господарський суд при розгляді даної справи не з'ясував обставини, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що господарські суди, вирішуючи питання щодо права орендодавця самостійно, без відповідного рішення ради, передавати в оренду майно, належне до комунальної власності, мають виходити з кола його повноважень, передбачених положеннями про таких орендодавців, затвердженими у встановленому порядку радою. При цьому, апелянт зазначає про необхідність врахування того, що орендодавець здійснює повноваження тільки за наявності рішення ради і не наділений повноваженнями самостійно приймати рішення про передачу об'єктів комунальної власності в оренду, якщо інше не передбачено положенням про нього. Посилаючись на статут Комунального підприємства "Київський метрополітен", апелянт зазначив про те, що відповідач, який відповідно до умов спірного договору оренди при його укладанні був визначений стороною - орендодавцем, на дату закінчення строку дії договору оренди, не уповноважений приймати рішення про передачу або відмову у передачі в оренду комунального майна , продовження або відмову у продовженні строку дії договору оренди, про що відповідач зазначив у листі № 21 від 17.10.2014 про відмову і небажання продовжувати на наступний термін строк дії договору оренди.

Одночасно апелянт просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/5717/16.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи №910/5717/16 між суддями, справу розподілено судді - доповідачу ОСОБА_1 у складі колегії суддів: головуючий суддя: ОСОБА_1, судді: Лобань О.І., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2016 поновлено Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі №910/5717/16, апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 29.08.2016.

Розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 29.08.16 у зв'язку із перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/5717/16 колегію суддів у складі: головуючий суддя - ОСОБА_1, судді: Лобань О.І., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 прийнято справу № 910/5717/16 до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя ОСОБА_1, судді: Лобань О.І., Майданевич А.Г. для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 29.08.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 на 05.10.2016.

Розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 у зв'язку із звільненням у відставку головуючого судді (судді-доповідача) ОСОБА_1, відповідно до п.п. 2.3.50 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/5717/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.10.2016 для розгляду справи №910/5717/16 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Корсакова Г.В. та Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 прийнято справу № 910/5717/16 до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В. та Власов Ю.Л. для розгляду апеляційної скарги розгляд справи за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні 02.11.2016.

Розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016, у зв'язку з перебуванням судді Власова Ю.Л., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи № 910/5717/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.11.2016 для розгляду справи № 910/5717/16 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Корсакова Г.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 прийнято справу № 910/5717/16 до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Гаврилюк О.М. для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 02.11.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 розгляд справи відкладено до 01.12.2016.

В судовому засіданні 01.12.2016 представники відповідач-1 та відповідача-2 проти доводів апеляційної скарги заперечували та зазначили, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Апелянт в судове засідання 01.12.2016 своїх представників не направив, причин неявки суд не повідомили, про розгляд справи був повідомлений належним чином (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 116). Через канцелярію суду заяв та клопотань не подавав.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників апелянта, за наявними у справі матеріалами.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 15.10.2011 між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 215-У(Ор)-11.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець на підставі рішення Київради від 29.04.2010 року №590/4028 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), далі - об'єкт оренди, за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1), для торгівлі непродовольчими товарами.

Згідно з п. 2.1 договору об'єктом оренди є частина переходу визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 17,8 кв. м., згідно з викопіюванням Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі у Комунального підприємства "Київський метрополітен".

Приписами статті 765 ЦК України передбачено, що наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Згідно з п. 4.1 договору орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди.

Згідно акту прийому-передачі від 01.11.2011 орендодавець передав, а орендар прийняв в користування частину переходу, станції метро "Харківська" (вестибюль №1), визначену тимчасовим огороджуючими конструкціями (кіосками), заг. площею 17,8 кв.м.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що сторонами встановлено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київради 29.04.2010 року №590/4028 діє з 15.10.2011 до 13.10.2014 року (2 роки 364 дні).

Згідно з п. 9.5 договору, договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 9.3. договору, після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Листом № 101 від 04.09.2014 позивач просив відповідача 2 продовжити договір оренди частину переходу станції метро "Харківська" (вестибюль №1), загальною площею 17,8 кв.м терміном на 2 роки 364 дні.

Листом № 135 від 16.09.2014 позивач звертався до відповідача 1, в якому просив надати всі необхідні документи для продовження договору оренди № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011.

Неотримавши відповіді на лист № 135 від 16.09.2014, позивач повторно звернувся з листом № 218 від 30.10.2014 до відповідач-1, проте відповіді так і не отримав.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідачів укласти додаткову угоду про внесення змін до договору № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, в частині продовження строку його дії на термін до 17.10.2017 на тих самих умовах, які передбачені договором № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для неналежного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. ст. 764, 785 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди державного майна регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін дії договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 2 ст. 291 Господарського кодексу України визначено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах зазначених у договорі оренди.

Отже, з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що після закінчення строку дії договору, в разі заперечень орендодавця щодо подальшого користування орендарем орендованих приміщень протягом місяця після закінчення строку дії договору, такий договір оренди припиняється, а орендар зобов'язаний звільнити орендоване приміщення та передати його орендарю.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/26330/15 від 13.01.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016, встановлено, що договір № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 закінчив свою дію 13.10.2014 та продовжений не був.

Так, в судовому рішенні від 13.01.2016 у справі № 910/26330/15 місцевим господарським судом було встановлено, що саме листом № 21 від 17.10.2014, який був отриманий ФОП ОСОБА_4 27.10.2014, тобто в межах встановленого ч. 2 ст. 17 указаного Закону місячного строку Комунальне підприємство "Київський метрополітен" повідомило ФОП ОСОБА_4 своє волевиявлення не продовжувати (не пролонговувати) дію договору оренди, що кореспондується з наданим йому правом указаною нормою Закону.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанції в межах справи № 910/26330/15 дійшли висновку про належне повідомлення орендаря про відсутність згоди орендодавця на продовження договору оренди.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено, судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва (далі - Положення), яким визначено, що підставою для укладення договору оренди є рішення Київської міської ради про передачу об'єкта в оренду.

Крім того, розділ 12 Положення, на який посилається позивач в обґрунтування вимог та підстав скасування оскаржуваного рішення, передбачає два випадки можливості змін істотних умов договору оренди (до яких відноситься зокрема строк дії договору): за згодою сторін з обов'язковим повідомленням Головного управління (наразі Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)) (п. 12.3 Положення) або на підставі рішення Комісії (п. 12.8. Положення).

Однак, матеріали справи № 910/5717/16 не містять належних та допустимих доказів у розумінні ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України про те, що орендодавцем надано згоду на зміну такої істотної умови як строк дії договору.

Серед іншого, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п. 5.4. договору орендар після закінчення строку дії цього договору має переважне право, за інших рівних умов, на продовження дії договору за умови належного виконання своїх обов'язків за цим договором. Дозвіл на продовження строку оренди надає Київська міська рада.

Відповідно до п. 9.3. договору після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Відповідно до п. 3.2. статуту Комунального підприємства "Київський метрополітен" предметом діяльності зокрема є орендні, в тому числі лізингові операції за згодою власника.

Згідно п. 2 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" державну політику у сфері оренди здійснюють органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Відповідно до п. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громад.

Згідно із частиною 2 ст. 41 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об'єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, формують, затверджують, виконують відповідні бюджети та контролюють їх виконання, а також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно п. 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до відання виконавчих органів міських рад належать управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних місцеве самоврядування в Україні" , рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймається відкритим (у тому числі поіменним) або таємним голосуванням.

Разом з тим, належних та допустимих доказів у розумінні ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України про те, що органом уповноваженим управляти майном комунальної власності територіальної громади міста Києва прийнято рішення про надання дозволу позивачу переукласти або продовжити оренду приміщення за договором позивачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції - не подано.

Таким чином, з урахуванням наведеного, вищевказані доводи позивача відхиляються колегією суддів апеляційної інстанції як безпідставні та необґрунтовані.

Серед іншого, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що позивач помилково вважає лист постійної комісії з питань власності Київської міської ради від 16.04.2013 № 08-283-183 дозволом орендодавцю та відповідачу на продовження договору оренди, оскільки згідно із Положенням про постійні комісії Київської міської ради, затвердженим рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 № 382/5769, постійна комісія Київради з питань власності лише вивчає, попередньо розглядає, бере участь у підготовці та готує проекти рішень Київради, надає висновки та рекомендації, здійснює контроль за виконанням рішень ради, її виконавчого органу, зокрема, з питань, володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (включаючи питання надання в оренду).

Щодо доводів апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення, про те, що відповідач-1, який відповідно до умов спірного договору оренди при його укладанні був визначений стороною - орендодавцем, на дату закінчення строку дії договору оренди, не уповноважений приймати рішення про передачу або відмову у передачі в оренду комунального майна , продовження або відмову у продовженні строку дії договору оренди, про що відповідач зазначив у листі № 21 від 17.10.2014 про відмову і небажання продовжувати на наступний термін строк дії договору оренди, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає право саме сторони договору заперечити або не заперечувати протягом указаного цією нормою строку проти продовження строку дії договору, і враховуючи презумпцію чинності правочину, такого особою - стороною договору є відповідач-1, як орендодавець за договором, який, укладаючи договір, діяв на підставі рішення Київської міської ради № 590/4028 від 29.04.2010, на яке міститься посилання у договорі.

Крім того, Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затверджене рішення Київської міської ради від 22.09.2011 № 34/6250, що було чинне на момент спірних правовідносин, визначало орендодавцями:

- Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Головне управління) - щодо цілісних майнових комплексів комунальних підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації);

- районні в місті Києві державні адміністрації (далі - райдержадміністрації) - щодо майна, яке передане їм в управління;

- комунальні підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, яке закріплено за ними на праві господарського відання або оперативного управління.

Пунктом 5.2 статуту КП "Київський метрополітен" передбачено, що майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплено за ним на праві господарського відання.

Серед іншого, як встановлено в рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 910/26330/15 від 13.01.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016, згідно із наказом Головного управління комунальної власності м. Києва від 23.04.2003 № 98 "Про закріплення основних засобів" за КП "Київський метрополітен" на праві повного господарського відання закріплено майно (основні засоби) в т.ч. і станція метро "Харківська".

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необґрунтованість та протизаконність вищенаведених доводів позивача.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що позивачем не доведено тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновкм суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про зобов'язання відповідачів укласти з позивачем додаткову угоду про внесення змін до договору № 215-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 15.10.2011 щодо продовження строку дії на термін до 17.10.2017 року на тих самих умовах, які передбачені ним є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають .

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/5717/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/5717/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/5717/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.М. Гаврилюк

Г.В. Корсакова