РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016Справа № 910/20865/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом комунального підприємства "Київський метрополітен" (далі - Підприємство) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Підприємець), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), далі - Департамент, про стягнення 52 412,07 грн.,

за участі представників:

позивача: Костильова В.А. за довіреністю від 25 грудня 2015 року № 169;

відповідача: не з'явилися,

третьої особи: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2016 року Підприємство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 червня 2012 року між ним, Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), правонаступником якого є Департамент, та Підприємцем був укладений договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 370, за умовами якого відповідач прийняв у оренду нежитлове приміщення - частину вестибюлю, загальною площею 26,2 м2, яке знаходиться за адресою: місто Київ, станція метро «Героїв Дніпра». Оскільки відповідач взяте на себе за вказаним правочином зобов'язання по оплаті орендної плати за період з травня 2015 року по 11 березня 2016 року не виконав, заборгувавши позивачу 44 822,20 грн., Підприємство, посилаючись на статті 11, 509, 526, 625 та 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтю 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просило суд стягнути з Підприємця вищезазначену суму основного боргу, а також 6 970,41 грн. пені та 619,46 грн. трьох процентів річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16 листопада 2016 року порушено провадження у справі № 910/20865/16. Розгляд даної справи призначено судом на 8 грудня 2016 року. Крім того, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Департамент.

Під час даного судового засідання представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, пославшись на обставини та факти, викладені в позові.

Відповідач та третя особа у призначені судові засідання явку своїх повноважних представників не забезпечили, витребуваних судом документів не надали, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направили.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року № 18.

Ухвала суду про порушення провадження у даній справі від 16 листопада 2016 року надіслана відповідачу та третій особі за адресами, вказаними в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач та третя особа завчасно та належним чином були повідомлені про місце, дату та час судових засідань. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника Підприємства, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 червня 2016 року між сторонами та Департаментом було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 370, за умовами якого Департамент на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 12 квітня 2012 року № 115 передав, а Підприємець - прийняв в оренду нерухоме майно - частину вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджувальними конструкціями (кіоском) Підприємця (далі - об'єкт оренди), що знаходиться за адресою: станція метро «Героїв Дніпра», б/н, для торгівлі непродовольчими товарами.

Даний правочин підписано повноважними представниками сторін цього договору та скріплено їх печатками. Строк дії зазначеної угоди - до 27 липня 2013 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін протягом одного місяця після закінчення строку дії договору про його припинення або зміни його умов, вказаний правочин вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, що оформлюється додатковою угодою до нього (пункти 9.1, 9.7 договору).

Відповідно до пункту 3.1 вказаного правочину за користування об'єктом оренди Підприємець зобов'язався сплатити Підприємству орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 22 вересня 2011 року № 34/6250, та на дату підписання договору місячний розмір якої складав 83,12 грн. за 1м2 орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди становило 2 177,64 грн.

Пунктами 3.2, 3.4 даної угоди передбачено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць. Додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість.

Згідно з пунктом 3.5 договору Підприємець зобов'язався сплачувати оренду плату на рахунок Підприємства починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем плати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди Департаменту.

Орендна плата мала бути сплачена Підприємцем незалежно від наслідків його господарської діяльності щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця (пункт 3.6 вказаного правочину).

Відповідно до пункту 4.15 договору Підприємець після припинення дії цієї угоди зобов'язався протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі Підприємству, який мав бути підписаний сторонами цього договору. У разі невиконання цього пункту Підприємець зобов'язався сплатити неустойку в подвійному розмірі орендної плати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року в справі № 910/21717/15 за позовом Підприємства до Підприємця, яке набрало законної сили після його перегляду судами вищих інстанцій, виселено останнього з даного об'єкту оренди та зобов'язано демонтувати тимчасові огороджувальні конструкції. На виконання вказаного рішення 11 березня 2016 року між сторонами було підписано відповідний акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Із матеріалів справи вбачається, що вказане майно було передано Підприємцю в оренду 1 червня 2012 року та повернуто останнім 11 березня 2016 року, що підтверджується вищезазначеним актом, копія якого наявна в матеріалах справи.

Однак, всупереч положенням вищенаведеного договору, Підприємець взяте на себе зобов'язання по сплаті орендних платежів за період з травня 2015 року до 11 березня 2016 року не виконав, заборгувавши таким чином позивачу 44 822,20 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до частини 3 статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

З урахуванням положень вищенаведених статей та пункту 3.5 договору після його закінчення нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі об'єкта оренди Департаменту, тобто з 11 березня 2016 року.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29 травня 2013 року № 12.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року в справі № 910/21717/15 за позовом Підприємства до Підприємця, яке набрало законної сили після його перегляду судами вищих інстанцій, виселено останнього з даного об'єкту оренди та зобов'язано демонтувати тимчасові огороджувальні конструкції. На виконання вказаного рішення 11 березня 2016 року між сторонами було підписано відповідний акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи те, що на момент прийняття рішення Підприємець не надав документи, які б могли свідчити про погашення перед позивачем заборгованості з орендної плати за період з травня 2015 року до 11 березня 2016 року в загальному розмірі 44 822,20 грн., суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимог Підприємства про стягнення з відповідача вказаної суми, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного внесення орендних платежів за вказаний період, Підприємство також просило суд стягнути з Підприємця пеню в розмірі 6 970,41 грн.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2 договору сторони погодили, що за несвоєчасну сплату орендних платежів Підприємець зобов'язався сплатити на користь Підприємства пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Судом здійснено арифметичний перерахунок заявленої позивачем до стягнення пені, відповідно до якого суд вважає дану вимогу обґрунтованою в розмірі 6 940,61 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 619,46 грн., нарахованих на несплачені відповідачем орендні платежі за період з травня 2015 року до 11 березня 2016 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, здійснивши арифметичний перерахунок заявленої Підприємством компенсаційної виплати, суд дійшов висновку про те, що стягненню з Підприємця підлягає три проценти річних у розмірі 595,65 грн.

Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача до Товариства. У той же час, у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (03067, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 35, ідентифікаційний код 03328913) 44 822 (сорок чотири тисячі вісімсот двадцять дві) грн. 20 коп. орендної плати, 6 940 (шість тисяч дев'ятсот сорок) грн. 61 коп. пені, 595 (п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 65 коп. трьох процентів річних, а також 1 376 (одну тисячу триста сімдесят шість) грн. 59 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13 грудня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко