ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р. Справа № 910/11857/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс",03187, АДРЕСА_1

до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області, 08400, Київська область, місто Переяслав-Хмельницький, вулиця Оболонна, будинок 2-В

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6

про стягнення 40990,72 грн.

суддя Н.Г. Шевчук

За участю представників сторін:

від позивача:не з'явився;

від відповідача : ОСОБА_1 (посв. КВ №00516, дов. №3425 від 02.08.2016);

від третьої особи: не з'явився.

суть спору:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" звернулось у господарський суд з позовом до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення 40990,72 грн., з яких 4719,36 грн. 3% річних за період з 11.02.2014 по 21.08.2014 та 36271,36 інфляційні витрати за періоди з лютого 2014 по серпень 2014.

Справа розглядається за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на тривале, безпідставне та незаконне невиконанням відповідачем своїх обовязків, щодо примусового виконання рішення господарського суду Київської області від 15 січня 2014 року по справі №911/4557/13, що призвело до заподіяння Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" втрат (збитків) в розумінні частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що між сторонами відсутні договірні відносини, що унеможливлює застосування приписів частини другої статті 625 Цивільного Кодексу України, а посилання позивача на бездіяльність Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області під час примусового виконання рішення господарського суду Київської області від 15 січня 2014 року по справі №911/4557/13 необґрунтовані та безпідставні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2014 у справі № 911/4557/13 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ніко-Тайс до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Світанок про стягнення 282 117, 74 грн. позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь ТОВ Компанія Ніко-Тайс 247 063 грн. 07 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 24 682 грн. 88 коп. пені, 4 055 грн. 40 коп. 3% річних, 6 316 грн. 39 коп. інфляційних втрат, 12 000 грн. витрат на послуги адвоката та 5 643 грн. судового збору.

03 лютого 2014 року на виконання рішення було видано наказ.

Постановою ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ Київської області від 11 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження №42021321 щодо примусового виконання наказу господарського суду Київської області від 03 лютого 2014 року по справі №911/4557/13.

Постановою ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ Київської області від 21 серпня 2014 року наказ господарського суду Київської області від 03 лютого 2014 року по справі №911/4557/13 повернутий стягувачеві на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись з вказаною постановою ТОВ Компанія Ніко-Тайс звернулось до господарського суду Київської області зі скаргою на дії відділу державної виконавчої служби Переяслав-Хмельницького МРУЮ Київської області під час виконання наказу суду від 03.02.2014, в якій просило визнати недійсною та скасувати постанову ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ Київської області № 42021331 від 21.08.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.10.2014 року по справі №911/4557/13 скаргу ТОВ Компанія НІКО-ТАЙС на дії ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ Київської області задоволено повністю, визнано незаконними та передчасними дії ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ Київської області щодо винесення постанови №42021331 від 21.08.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу, а вказану постанову визнано недійсною та скасовано.

Позивач зазначає, що станом на дату подання позовної заяви наказ господарського суду Київської області від 03 лютого 2014 року по справі №911/4557/13 не виконаний.

На його думку неналежне виконання ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ Київської області своїх обовязків за законом призвело до невиконання рішення господарського суду Київської області від 15.01.2014 у справі № 911/4557/13, що порушило право ТОВ Компанія НІКО-ТАЙС на вільне володіння своїм майном (в тому числі власними грошовими коштами).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» зазначає, що предметом позовних вимог є стягнення інфляційних втрат та 3% річних як збитків (втрат) в розумінні частини другої статті 625 Цивільного Кодексу України, а цивільні обовязки між ним та відповідачем виникли на підставі рішення господарського суду Київської області від 15.01.2014 у справі № 911/4557/13 згідно приписів частини пятої статті 11 Цивільного Кодексу України.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного Кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі N 6-49цс12 та від 24.10.2011 у справі N 6-38цс11).

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною другою статті 509 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного Кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного Кодексу України ). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (пункт 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

В даному випадку боржником у розумінні статей 609, 625 Цивільного кодексу України є Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма Світанок, з якого рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2014 у справі № 911/4557/13 стягнуто грошові кошти на користь позивача і яким, за твердженнями позивача, зазначене рішення фактично не виконане.

З огляду на викладене саме Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма Світанок має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, у звязку з користуванням утримуваними ними грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Крім того, з аналізу практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01.07.2014) вбачається, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена статтею 625 Цивільного кодексу України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Однак з матеріалів справи не вбачається, що між позивачем та Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області існують договірні правовідносини.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження". Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання стаття 625 Цивільного кодексу України) (Постанова Верховного Суду України від 20.01.2016 по справі №6-2759цс15).

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" необґрунтовані, безпідставні та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Суддя Н.Г. Шевчук

Дата складання повного рішення: 09.12.2016