КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа№ 910/14460/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Кузьмик І.П.- за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2016

у справі №910/14460/16 (суддя Балац С.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто»

про стягнення 8 066,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі, позивач або ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто» (далі, відповідач або ПАТ «УКС «Гарант-авто») про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 8 066,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди заподіяно пошкодження транспортному засобу, який застрахований позивачем та відшкодовано останнім шкоду на користь страхувальника. Таким чином, до позивача перейшло права вимоги від відповідача сплати страхового відшкодування, яке було виплачено страхувальникові за договором добровільного страхування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 у справі №910/14460/16 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовна вимога про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 8 066,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки така вимога позивачем не підтверджена належними доказами, а саме: наявністю встановленої в судовому порядку вини страхувальника відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 у справі №910/14460/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував тієї обставини, що позивачем у позовній заяві було обґрунтовано відсутність копії постанови про притягнення до відповідальності винної особи, вчинено усі можливі дії щодо отримання копії вказаної постанови. У додатках до позовної заяви були надані докази вини особи в ДТП. Крім того, як зазначає апелянт, відсутність у матеріалах справи судового рішення, яким би особа була притягнута до відповідальності за скоєння ДТП, не може бути достатньою підставою для відмови в позові.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у справі №910/14460/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 15.11.2016.

Представники сторін у судове засідання, призначене на 15.11.2016, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку з чим ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 розгляд справи було відкладено на 08.12.2016.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 08.12.2016, знову не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Як зазначено у пункті 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Як зазначено у пункті 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 № 01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» та пункті 19 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 № 01-8/482 «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року» до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Так, ухвали Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2016 та від 15.11.2016 у справі №910/14460/16 направлялись судом на адреси відповідача, повідомлені суду (01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19/3 та 03113, м. Київ, пр. Перемоги, 57), та були повернуті підприємством зв'язку з посиланням на вибуття адресата.

Враховуючи те, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб, а у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень, які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат вибув», з огляду на доказове наповнення матеріалів справи та враховуючи процесуальні строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне.

Як підтверджується матеріалами справи, між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі, позивач), як страховиком, та гр. ОСОБА_3 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту від 27.09.2013 №834/13-Тз/Дн (далі, Договір добровільного страхування).

Відповідно до предмету Договору добровільного страхування позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, які пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортного засобу, що належить страхувальникові, а саме «KIA RIO» реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі, застрахований автомобіль).

Згідно пункту 12.2. до страхових випадків віднесено пошкодження ТЗ внаслідок ДТП, безумовна франшиза за яким складає 698,64 грн. (що складає 0,5% від страхової суми, вказаної у розділі 10 Договору).

Відповідно до пункту 16 Договору добровільного страхування строк його дії встановлений один рік. Дата закінчення дії Договору: 01 жовтня 2014 року, з урахуванням умов пункту 23.1.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.10.2013 на вул. Ленінградська у м. Слав'янськ, Донецької обл. відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі, ДТП) за участю застрахованого автомобіля «KIA RIO» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням гр. ОСОБА_3 та транспортного засобу «МАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням гр. ОСОБА_4

Факт ДТП підтверджується відомостями про ДТП №9286407 та довідкою ДАІ, які наявні у матеріалах справи (том 1, а.с. 21-22).

Згідно відомостей про ДТП №9286407, вказана ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 правил маневрування, а саме пункту 10.1. Правил дорожнього руху. За фактом правопорушення, яке призвело до скоєння ДТП, складено адміністративний протокол АБ№484038 за ст.124 КУпАП.

Внаслідок зазначеного ДТП застрахований згідно Договору добровільного страхування автомобіль отримав механічні пошкодження.

Відповідно до Звіту від 12.11.2013 №307/11, здійсненого за замовленням позивача Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-Консалтингове Бюро», вартість відновлюваного ремонту застрахованого транспортного засобу «KIA RIO» реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 8 722,53 грн.

На підставі заяви страхувальника, рахунку-фактури від 21.10.2013 №ANF8011775, звіту від 12.11.2013 №307/11, страхового акту від 07.11.2013 №834/13-Тз/Дн-1 та розрахунку страхового відшкодування до нього, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування гр. ОСОБА_3 у розмірі 8 066,30 грн. (за вирахуванням франшизи у розмірі 698,64 грн.), що підтверджується платіжним дорученням від 11.11.2013 №988, засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи (том 1, а.с. 24).

Судом встановлено, що на момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «МАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_3 була застрахована відповідачем (ПАТ «УСК «Гарант-авто») відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/5328614 (далі, Поліс №АС/5328614) із встановленим розміром страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн., франшизою - 0,00 грн. (том 1, а.с. 13).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що до нього перейшло право вимоги, яке потерпіла особа ОСОБА_3 має до ПАТ «УСК «Гарант-авто» як особи, відповідальної за завдані збитки ОСОБА_4

Відповідачем сума страхового відшкодування в розмірі 8 066,00 грн., яка є предметом позову, позивачу сплачена не була, у зв'язку з чим останній звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У відповідності до статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до частини 2 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за Договором добровільного страхування наземного транспорту позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Так як цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «МАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_3 станом на дату ДТП була застрахована відповідачем відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/5328614, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП водієм транспортного засобу «МАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_3, власнику «KIA RIO» реєстраційний номер НОМЕР_1, покладається на відповідача (в межах страхової суми та за вирахуванням франшизи за Полісом №АС/5328614).

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вини страхувальника відповідача у скоєнні ДТП. У матеріалах справи відсутня відповідна постанова про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_4 або вирок суду відносно останнього.

Колегія суддів вважає необґрунтованими зазначені висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, колегією суддів встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася у Донецькій області, що є тимчасово окупованою територією.

Згідно інформації, зазначеної у відомостях про ДТП №9286407, матеріали ДТП були направлені до Донецька.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач двічі звертався із запитом до Київського районного суду м. Донецька (суд за місцем реєстрації винної особи) щодо отримання копії постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 (том 1, а.с. 43-44), проте відповіді на даний запит від суду не надійшло.

Також, позивачем було здійснено запит до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області щодо отримання копії постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4. Так, відповідно до Розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 № 27/0/38-14, справи із Київського районного суду м. Донецька мали бути передані до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. У відповідь на даний запит Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області листом №11484 від 20.10.2015 повідомив, що справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 на адресу суду від Київського районного суду м. Донецька не передавалась.

Тобто, позивачем вчинялись дії щодо отримання копії постанови про притягнення до відповідальності винної у ДТП особи, однак, матеріали справи останньої не містять.

Однак, колегія суддів зазначає, що відсутність в матеріалах справи судового рішення, яким би названий вище громадянин був би притягнутий до відповідальності за скоєння ДТП не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки в силу приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України таке рішення є обов'язковим для суду, проте, не єдиним доказом наявності вини заподіювача шкоди.

До того ж, цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи, незалежно від того, чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, зокрема у своїх постановах від 27.01.2016 у справі № 910/17113/15, від 22.06.2015 у справі № 910/589/15-г.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» №6 від 23.03.2012 передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Так, згідно наявних у матеріалах справи відомостей про ДТП №9286407, вказана ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 правил маневрування, а саме пункту 10.1. Правил дорожнього руху. За фактом правопорушення, яке призвело до скоєння ДТП, складено адміністративний протокол АБ№484038 за ст.124 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності у ОСОБА_4 вини у порушенні Правил дорожнього руху України, в результаті чого були заподіяні збитки майну страхувальника позивача, що, зокрема, підтверджується вказаними відомостями про ДТП №9286407 та довідкою ДАІ.

Належних та допустимих доказів відсутності вини ОСОБА_4 у скоєному ДТП матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи вимоги вищезазначених правових норм, з огляду на визначені Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/5328614 розміри лімітів відповідальності та франшизи, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 8 066,00 грн., заявлені ним до стягнення, а позовні вимоги, відповідно, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 у даній справі підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у повному обсязі. Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Розподіл господарських витрат здійснено у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 у справі №910/14460/16 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 у справі №910/14460/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто» (01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19/3; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, б. 154; ) суму страхового відшкодування в розмірі 8 066 (вісім тисяч шістдесят шість) грн. 00 коп. та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви. Видати наказ.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто» (01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19/3; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, б. 154; ) 1 515 (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/14460/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх