ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р.Справа № 922/3139/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури , м. Дергачі в інтересах держави в особі Богодухівської райдержадміністрації, м. Богодухів
до 1. Куп'єваської сільської ради, с. Куп'єваха, 2. Селянського фермерського господарства "Віра", с. Куп'єваха
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

Прокурор - Чирик В.Г., посв. від 29.03.2015р.,

Представник позивача - не з'явився;

Представник 1-го відповідача - не з'явився;

Представник 2-го відповідача - ОСОБА_1, дов. № б/н від 11.10.2016р.,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури , м. Дергачі, в інтересах держави, в особі Богодухівської райдержадміністрації м. Богодухів (позивач), звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Куп'єваської сільської ради, с. Куп'єваха (перший відповідач) та Селянського фермерського господарства "Віра", с. Куп'єваха (другий відповідач), в якому просить суд:

1. Визнати незаконним та скасувати рішення ХV сесії Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 89-V від 09.10.2007р.;

2. Визнати незаконним та скасувати рішення ХL сесії Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 245-V від 02.09.2010р.;

3. Визнати недійсним договір оренди землі б/н від 26.12.2011р., який укладений між Куп'єваською сільською радою Богодухівського району Харківської області та сільським фермерським господарством "Віра";

4. Cудові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою господарського суду від 22.09.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 10.10.2016р. о 10:45 год.

Ухвалами господарського суду від 10.10.2016р., 25.10.2016р., 14.11.2016р. та 28.11.2016р. розгляд справи відкладався, зокрема, на 05.12.2016р. о 10:00 год.

24.10.2016р. 2-й відповідач надав письмовий відзив, в якому проти задоволення позову заперечував та зазначив, що керівник Дергачівської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності у зв'язку з чим просив застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. Крім того, 2-й відповідач вважає, що прокурор не навів обґрунтованих підстав для представництва інтересів держави у суді.

09.11.2016р. 2-й відповідач надав доповнення до відзиву, в яких зазначив, що Селянське фермерське господарство "Віра" своєчасно та у повному обсязі сплачує орендну плату та інші платежі (податки, збору), отже підстави для скасування спірного договору відсутні.

Ухвалою господарського суду від 14.11.2016р., за клопотанням 2-го відповідача, строк розгляду справи продовжено до 05.12.2016 р.

У судовому засіданні 05.12.2016р. прокурор позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник позивача у судове засідання 05.12.2016р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник першого відповідача у судове засідання 05.12.2016р. не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник другого відповідача у судовому засіданні 05.12.2016р. підтримав свій відзив та доповнення до нього, проти позову заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити в його задоволенні.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників прокуратури та 2-го відповідача, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, рішенням XV сесії V скликання Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області (1-й відповідач) від 09.10.2007 № 89-V СФГ "Віра" (2-му відповідачу) надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) під водоймою.

Рішенням XXXIX сесії V скликання Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 20.05.2010 № 236-V СФГ "Віра" продовжено термін дії дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) під водоймою, наданого рішенням ради від 09.10.2007.

Рішенням ХL сесії V скликання Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 02.09.2010 № 245-V затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, загальною площею 50,9600 га, зі ставком в натурі (на місцевості), що перебуває в межах населеного пункту сільської ради.

Рішенням ХІІ позачергової сесії VІ скликання Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 26.12.2011 № 74-VІ "Про надання в оренду земельної ділянки водного фонду СФГ "Віра", 2-го відповідачу надано в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 50,9600 га, в тому числі під водою 35,0106 га, пасовищ 8,8813 га, чагарники 2,9304 га, боліт 3,3967, дамба (гідротехнічна споруда) 0,7410 га строком на 20 років. Доручено Куп'єваському сільському голові ОСОБА_2 підписати договір оренди земельної ділянки під водоймою згідно чинного законодавства.

На підставі вказаного рішення сільської ради, 26.12.2011р. між Куп'єваською сільською радою Богодухівського району Харківської області (1-й відповідач, орендодавець) та Селянським фермерським господарством "Віра" (2-й відповідач, орендар) укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду (далі - договір), відповідно до умов якого, орендодавець передав, а орендар набув право на оренду земельної ділянки водного фонду, яка знаходиться на території Куп'єваської сільської ради в межах населеного пункту с.Купє'ваха. Кадастровий номер земельної ділянки: :00:002:0001.

Відповідно до п. 2.1 договору, в оренду передається земельна ділянка з земель запасу водного фонду загальною площею 50,9600 га.

В п. 2.3. договору закріплено, що грошова оцінка земельної ділянки водного фонду не проведена.

Згідно з п. 4.1 договору, орендна плата за користування вказаною у договорі земельною ділянкою складає, згідно з розрахунком, 13546,56 грн. на рік.

Прокурор зазначає, що вказані рішення 1-го відповідача та спірний договір оренди, укладений на їх виконання, є незаконними і підлягають визнанню недійсними.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 та ч.1 ст. 14 Конституції України, земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно з п.2 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", державна адміністрація здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до закону.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", виконавчу владу в областях і районах, містах Києві і Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації, які входять до системи органів виконавчої влади.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до системи органів місцевого самоврядування входять, зокрема, сільські, селищні, міські ради.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Таким чином, Богодухівська райдержадміністрація (позивач) входить до системи органів виконавчої влади, а Куп'єваська сільська рада (1-й відповідач) є органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки.

В ч. 1 ст. 122 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства , крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Таким чином, земельні ділянки комунальної власності передаються у власність або у користування для всіх потреб сільськими, селищними, міськими радами, а земельні ділянки державної власності у межах сіл, селищ, міст районного значення передаються у власність або у користування для всіх потреб районними державними адміністраціями.

Втім, суд зазначає, що розмежування земель комунальної та державної власності відбулось лише в січні 2013 року після набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 6 вересня 2012 року № 5245-VI.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин, розмежування земель комунальної та державної власності ще не відбулось.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до п. 12 перехідних положень ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна знаходиться в межах населеного пункту с. Куп'єваха, що підтверджується, зокрема, актом встановлення та погодження меж земельної ділянки від 12.04.2008р., який був підписаний заступником начальника відділу земельних ресурсів у Богодухівському районі Харківської області.

Враховуючи викладене, беручи до уваги п. 12 перехідних положень ЗК України, саме Куп'єваська сільська рада, на момент виникнення спірних правовідносин, була розпорядником земель в межах населеного пункту с. Куп'єваха.

Отже, Куп'єваська сільська рада приймаючи спірні рішення діяла в межах наданих їй законом повноважень, у зв'язку з чим твердження прокурора про те, що надання земельної ділянки водного фонду, розташованої в межах населеного пункту, відноситься до повноважень районної державної адміністрації не відповідають дійсності та спростовуються вищевикладеним.

В той же час, згідно з вимогами абз. 7 ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації", обов'язковій держаній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Разом з цим, відповідно до спірних рішень та документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

Отже, затвердження проекту землеустрою на спірну земельну ділянку можливе лише після державної експертизи.

Згідно з вимогами ст.1 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації", державна експертиза землевпорядної документації це діяльність, метою якої є дослідження, перевірка, аналіз та оцінка об'єктів експертизи на предмет їх відповідності вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, а також підготовка обґрунтованих висновків для прийняття рішень щодо об'єктів експертизи.

Відповідно до Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої Наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 03.12.2004 року № 391, державна експертиза проводиться до затвердження органами державної влади, місцевого самоврядування або власниками землі відповідної землевпорядної документації або до прийняття рішення про набуття, зміну та припинення прав на землю та видачі документів, що посвідчують право на неї.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), орган виконавчої влади або місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разу необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно з законом після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки в користування.

Однак, вивченням проекту землеустрою, затвердженого вказаним рішенням встановлено, що в порушення вищевказаних вимог, висновок державної експертизи землевпорядної документації відсутній.

Відсутність державної експертизи землевпорядної документації також підтверджують Куп'єваська сільська рада Богодухівського району Харківської області (лист від 04.08.2016 за №252) та Держгеокадастр у Богодухівському районі (лист від 04.08.2016 за № 10-20.12-0.3-1815/2-16).

Частиною 1 статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч.ч.1, 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 статті 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В той же час, за змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Отже, рішення Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 89-V від 09.10.2007р та № 245-V від 02.09.2010р., згідно з якими 2-му відповідачу надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) під водоймою та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання.

Враховуючи викладене, позов, предметом якого є визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, якими вирішено питання про надання дозволу на розробку технічної документації та її затвердження, тобто ненормативні акти, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки такі рішення органу місцевого самоврядування вичерпали свою дію внаслідок виконання, а відтак їх скасування не породжує наслідків для орендарів земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Аналогічну правову позицію неодноразово висвітлював Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 06 липня 2016 року по справі № 3-514гс16.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконними та скасування рішень Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 89-V від 09.10.2007р та № 245-V від 02.09.2010р. задоволенню не підлягають.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Оскільки судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів відмовлено у позові в частині визнання незаконними та скасування рішень Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 89-V від 09.10.2007р та № 245-V від 02.09.2010р., підстави для застосування строків позовної давності у вказаній частині відсутні.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди землі б/н від 26.12.2011р., який укладений між Куп'єваською сільською радою Богодухівського району Харківської області та сільським фермерським господарством "Віра", суд зазначає наступне.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсністьна підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України правочин є дійсним, якщо його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та загальним умовам дійсності правочину.

Згідно з ст. 124 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 134 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною другою ст. 134 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; використання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих спеціальних дозволів (ліцензій);використання релігійними організаціями, які легалізовані в Україні, земельних ділянок під культовими будівлями; будівництва об'єктів, що в повному обсязі здійснюється за кошти державного та місцевих бюджетів; надання земельних ділянок державним та комунальним підприємствам, бюджетним установам, вищим навчальним закладам, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 60 відсотків; надання земельних ділянок підприємствам, установам і громадським організаціям у сфері культури і мистецтв (у тому числі національним творчим спілкам та їх членам) під творчі майстерні; надання земельних ділянок в оренду для реконструкції кварталів застарілої забудови, для будівництва соціального та доступного житла, якщо конкурс на його будівництво вже проведено; розміщення іноземних дипломатичних представництв та консульських установ, представництв міжнародних організацій згідно з міжнародними договорами України;надання земельної ділянки, викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності для забезпечення таких потреб; надання земельних ділянок державної або комунальної власності для потреб приватного партнера в рамках державно-приватного партнерства відповідно до закону; надання земельної ділянки замість викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності та повернення такої земельної ділянки колишньому власнику чи його спадкоємцю (правонаступнику), у разі якщо така потреба відпала; будівництва, обслуговування та ремонту об'єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об'єктів зв'язку та дорожнього господарства (крім об'єктів дорожнього сервісу); створення озеленених територій загального користування; будівництва об'єктів забезпечення життєдіяльності населених пунктів (сміттєпереробних об'єктів, очисних споруд, котелень, кладовищ, протиерозійних, протизсувних і протиселевих споруд); передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва; надання земельних ділянок особам взамін тих, що були викуплені (примусово відчужені) для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності за рішенням органів державної влади, ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції; надання земельних ділянок суб'єктам господарювання, що реалізують відповідно до Закону України "Про особливості провадження інвестиційної діяльності на території Автономної Республіки Крим" зареєстровані в установленому порядку інвестиційні проекти. Надання такої земельної ділянки у власність здійснюється згідно із законодавством після завершення строку реалізації інвестиційного проекту за умови виконання суб'єктом господарювання договору про умови реалізації цього інвестиційного проекту на території Автономної Республіки Крим; надання земельної ділянки, викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності для забезпечення таких потреб; надання земельної ділянки взамін викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності та повернення такої земельної ділянки колишньому власнику або його спадкоємцю (правонаступнику) у разі, якщо така потреба відпала; поновлення договорів оренди землі; використання земельних ділянок для здійснення концесійної діяльності; передачі в оренду, концесію майнових комплексів або нерухомого майна, розташованого на земельних ділянках державної, комунальної власності; надання в оренду земельних ділянок індустріальних парків керуючим компаніям цих індустріальних парків; надання земельних ділянок в інших випадках, визначених законом.

З аналізу вищезазначених правових норм вбачається, що при передачі в оренду спірної земельної ділянки мали проводитись земельні торги.

При цьому, відповідно до листа Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 04.08.2016 р., земельні торги при передачі в оренду спірної земельної ділянки не проводились. Зазначений факт не був спростований сторонами по справі.

Таким чином, непроведення земельних торгів при передачі в оренду земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності свідчить про порушення 1-м відповідачем ч. 2 ст. 124 ЗК (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) під час укладення договору оренди землі.

Крім того, відповідно до листа Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 04.08.2016 за №252 та листа Держгеокадастру у Богодухівському районі від 04.08.2016 за №10-20.12-0.3-1815/2-16, встановлено, що нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки при визначенні розміру орендної плати не проводилась та на затвердження не надходила.

Відсутність проведеної нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка передана в оренду СФГ "Віра" п. 2.3 спірного договору, де відсутні будь-які відомості про нормативну грошову оцінку вищевказаної земельної ділянки.

При цьому, в матеріалах справи міститься технічна документація про грошову нормативну оцінку спірної земельної ділянки, відповідно до якої, станом на 01.01.2008р., грошова нормативна оцінка спірної земельної ділянки становить 1635012,91 грн.

Проте, з умов вищевказаного договору оренди землі укладеного між відповідачами, не вбачається використання вищезазначеної грошової нормативної оцінки при визначені розміру орендної плати.

Згідно з положеннями ст. 23 Закону України "Про оцінку земель", технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Враховуючи, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту на території Куп'єваської сільської ради Богодухівського району Харківської області, нормативна грошова оцінка вказаної ділянки мала бути затверджена вказаною сільською радою.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договорами оренди землі.

Вимогами ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов'язковим.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата, відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі", це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 1 пункту 289.1 статті 289 ПК України і частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, а договір у цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Відповідно до пункту 286.2 статті 286 ПК України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Однак, відомості щодо використання нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки при визначені розміру орендної плати за спірним договором відсутні.

Таким чином, спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", а саме без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Аналогічної позиції додержується Вищий господарський суд України у справах №916/2284/14, № 916/2287/14, в яких зазначено, що спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст.ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", а саме: без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що твердження прокурора про невідповідність договору оренди землі б/н від 26.12.2011р. чинного на той час законодавства є обґрунтованими та доведеними матеріалами справи.

В той же час, 2-й відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності.

Всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників прокуратури та 2-го відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про застосування строків позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди землі б/н від 26.12.2011р. та відмови у задоволенні позову у вказаній частині, виходячи з наступного.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частинами 4 та 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, коли судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України (в редакції чинній на момент пред'явлення позову) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, установлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 27 травня 2014 року № 3-23гс14, від 2 вересня 2014 року в справі № 3-82гс14, від 23 грудня 2014 року № 3-194гс14, від 26 жовтня 2016 року № 6-2070цс16.

В п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Таким чином, оскільки прокурор звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Богодухівської райдержадміністрації, перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Аналогічна правова позиція неодноразово зазначалась Вищим господарським судом України (справа №5015/3297/12) та Верховним судом України (справа №916/2122/13).

Отже, твердження прокурора про те, що початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт порушення вимог земельного законодавства, є неправомірними та спростовуються вищевикладеним.

Так, в матеріалах справи міститься висновок Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Богодухівської райдержадміністрації "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку" від 19.05.2008р., в якому позивач погодив технічну документацію документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки та вважав за можливе передачу в оренду 2-го відповідача спірної земельної ділянку.

Таким чином, позивач ще в 2008 році був обізнаний про передачу спірної земельної ділянки в оренду 2-го відповідача та не заперечував проти цього.

Крім того, судом встановлено, що спірний договір оренди землі було зареєстровано в установленому законом порядку26.12.2011р. за № 00175.

Отже, суд погоджується з твердженнями 2-го відповідача, про те, що позивачу було відомо про укладення спірного договору оренди, з моменту його укладення та його реєстрації , тобто з 26.12.2011р.

Прокурор, в свою чергу, подав цей позов у вересні 2016 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що прокурор звернувся з даним позовом до господарського суду Харківської області поза межами строку позовної давності, при цьому, ані прокурором, ані позивачем не були надані докази поважності причини пропущення строку позовної давності.

Враховуючи вищенаведене та те, що прокурор звернувся до суду поза межами строку позовної давності, суд вважає заяву 2-го відповідача про застосування строків позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди землі б/н від 26.12.2011р. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до цього, суд вважає за необхідне у задоволенні позову у вказаній частині відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, беручи до уваги відмову у позові, судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 12.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/3139/16