ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа № 914/1743/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Яричів № 19/09-16 від 19.09.2016

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.09.2016

у справі № 914/1743/16

за позовом: Державної екологічної інспекції в Львівській області, Львівська область, м.Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Яричів, Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с.Старий Яричів,

про відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства

ціна позову: 40 8617,77 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2-представник;

від відповідача: ОСОБА_3 представник;

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 811 ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду № 700 від 23.11.2016 у звязку із перебуванням у відрядженні судді Данко Л.С. зобовязано провести автоматичну заміну складу колегії суддів у справі № 914/1743/16.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.11.2016 у звязку із перебуванням у відрядженні судді Данко Л.С. у склад колегії суддів для розгляду справи № 914/1743/16 введено замість судді Данко Л.С. суддю Марка Р.І.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.09.2016 року у справі № 914/1743/16 (суддя Фартушок Т.Б.) позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ Яричів на користь держави в особі Державної екологічної інспекції в Львівській області збитки в розмірі 408 617,77 грн., які зараховано на спеціальний рахунок Новояричівської селищної ради в рахунок відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства на аналітичний рахунок в ГУДКСУ у Львівській області за балансовим рахунком 3311 Кошти, які підлягають розподілу між Державним та місцевим бюджетами Плану розрахунків в розрізі кодів класифікації доходів бюджету та територій, зарахувавши 50 відсотків стягнутої суми в розмірі 204 308, 88грн. до спеціального фонду місцевого бюджету Новояричівської сільської ради; 20 відсотків стягнутої суми в розмірі 81 723,55грн. до спеціального фонду обласного бюджету Львівської області; 30 відсотків до спеціального фонду Державного бюджету України. Також стягнуто з ТОВ Яричів на користь Державної екологічної інспекції в Львівській області 6 129,27 грн. судового збору.

ТОВ Яричів подано апеляційну скаргу № 19/09-16 від 19.09.2016, в якій просить скасувати рішення суду повністю і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, таким, що винесене при неповному з»ясуванні обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, скаржник зазначає, що судом не прийнято до уваги доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності та невірно застосовано ч.4 ст.267 ЦК України.

Також, скаржник зазначає, що оскільки положення абзацу 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08.12.15 №867-VIII, про зворотну дію цього Закону та звільнення землевласників та землекористувачів від відповідальності за видобування підземних вод до набрання ним чинності узгоджується зі статтею 58 Конституції України та правовою позицією, яка викладена в рішенні Конституційного суду України від 9 лютого 1999р. у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), відсутні правові підстави для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення збитків за порушення вимог природоохоронного законодавства, оскільки в силу закону відповідач не несе відповідальності за видобування до набрання чинності цим законом підземних вод без спеціальних дозволів, з урахуванням факту видобування відповідачем підземних вод в межах обсягів, передбачених ч.1 ст.23 Кодексу України про надра, тобто 300 м куб. на добу.

Державна екологічна інспекція в Львівській області у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення та вважає, що рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права з підстав, зазначених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, актом планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю Яричів від 07.08.-27.08.2013 року №1581/04/1352 встановлено, що відповідачем за період з 08.08.2011 року по 14.08.2011 року для виробничих потреб використано 0,12 тис. м. куб. води. Окрім того, вказаним Актом встановлено, що за період з 08.08.2011 року по 05.08.2012 року відповідачем забрано 11,62 тис. м. куб. підземних вод без дозволу на спеціальне використання надр,, що є порушенням права державної власності на надра та порушенням вимог статтей 19, 23, 65 Кодексу України про надра.

Розрахунок збитків проведено у відповідності до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389 (із змінами та доповненнями); згідно проведеного розрахунку розмір збитків складає 408 617,77грн.

Також, як вбачається із матеріалами справи, Постановою Вищого адміністративного суду України від 19.01.2016 року у справі №К/800/246/15 за адміністративним позовом ТОВ Яричів до Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправними дій Державної екологічної інспекції у Львівській області по складанню та направленню на адресу ТОВ «Яричів» претензії №1009 від 19.09.2013 та по складанню розрахунку розміру відшкодування збитків до претензії №1009 від 19.09.2013; визнання протиправною та скасування вимоги Державної екологічної інспекції у Львівській області, викладену у формі претензії №1009 від 19.09.2013, встановлено, що видобуток товариством підземних вод для здійснення господарської діяльності потребує спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Відповідно до статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З підстав наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача 408 617,77 грн. збитків завданих державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтями 68, 69 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України (далі ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто прісні підземні води це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу

(пункт 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВК України).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування право на їх використання.

Разом із тим Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (стаття 21 Кодексу України про надра).

Статтею 23 Кодексу України про надра (в редакції, чинній на момент здійснення правопорушення та перевірки) закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, суб'єкти господарювання мають право лише для власних господарсько-побутових потреб. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Згідно ч.1 ст.111 Водного кодексу України підприємства зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Згідно ч.1 ст.69 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Отже, враховуючи наведене, відповідач, використовуючи підземні води для господарської діяльності, був зобовязаний отримати від уповноваженого державою органу спеціальний дозвіл на водокористування.

З огляду на викладене судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач, у порушення вимог п.9 ч.1 ст.44 Водного кодексу України, здійснював спеціальне водокористування за відсутності відповідного дозволу упродовж з 08.08.2011 по 08.05.2012.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи зі змісту ст. 1166 Цивільного кодексу України, підставою цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності за заподіяння шкоди, в тому числі внаслідок порушення водного законодавства, є склад цивільного (господарського) правопорушення, яке включає в себе протиправну поведінку заподіювача шкоди, наявність негативних наслідків (шкоди), причинновий зв'язок між протиправною поведінкою та наслідками, а також вину правопорушника. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Як вбачається із змісту п. 1.6. Роз'яснення від 27.06.2001 № 02-5/744 ВГСУ "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" розглядаючи справи про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природноресурсового, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки, господарські суди повинні обов'язково враховувати наявність таких умов відповідальності як безпосередній причинний зв'язок між відповідними діями (бездіяльністю) і шкодою та виною відповідача. До позовної заяви повинен бути доданий обґрунтований розрахунок суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення вищезазначеного законодавства, повинна відшкодуватися в розмірах, які визначаються на підставі затверджених у встановленому порядку такс і методик обрахування розмірів шкоди, що діють на час здійснення порушення або, у разі неможливості встановлення часу здійснення порушення, - на час його виявлення.

Як вбачається із матеріалів справи, розрахунок розміру збитків проведено згідно Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389 (із змінами та доповненнями) та згідно проведеного розрахунку, розмір збитків складає 408 617,77грн.

Враховуючи наведене, використання відповідачем добутих підземних вод для господарської діяльності, встановлення обсягу таких вод та вартості збитків, завданих державі у звязку із видобуванням відповідачем підземних вод без спеціального дозволу, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування до правовідносин між сторонами наслідків пропущення строку позовної давності та відмови у задоволенні позову з тих підстав, що позовні вимоги ґрунтуються на стягненні збитків за період з 08.08.2011 по 08.05.2012 судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Разом із тим за загальними вимогами норм процесуального права, передбаченими статтями 32 34, 43, 82, 84 ГПК України, обовязковим є встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Як вбачається із відмітки уповноваженої особи суду про отримання позовних матеріалів, позовну заяву позивачем подано до Господарського суду Львівської області 24.06.2016 року.

У справі, яка розглядається, спір виник щодо застосування норм Закону України «Про охорону навколишнього середовища».

Судом встановлено, що порушення відповідачем вимог Закону зафіксовано в акті перевірки від 07.08.-27.08.2013 року №1581/04/1352. Позовні вимоги про стягнення збитків у розмірі 408 617,77грн.заявлено за період із 08.08.2011 по 08.05.2012.

Отже, момент виявлення порушення є початком перебігу строку позовної давності у таких спорах, що кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК.

З огляду на викладене, судом першої інстанції правомірно відхилено заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення прав держави з Акту планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю Яричів від 07.08.-27.08.2013 року №1581/04/1352 саме 27.08.2013 року, і, в силу приписів ч.1 ст.261 ЦК України, саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності за вимогою про стягнення вказаних збитків.

Відтак, строк позовної давності за зверненням до суду із даними вимогами триває з 27.08.2013 року по 27.08.2016 року і позивачем його не пропущено.

Така правова позиція викладена у постанові Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 30.09.2015 у справі №910/4626/14.

У відповідності до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст. 43 ГПК України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені в апеляційній скарзі.

Не береться до уваги судовою колегією твердження скаржника, що оскільки положення абзацу 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08.12.15 №867-VIII, про зворотну дію цього Закону та звільнення землевласників та землекористувачів від відповідальності за видобування підземних вод до набрання ним чинності узгоджується зі статтею 58 Конституції України та правовою позицією, яка викладена в рішенні Конституційного суду України від 9 лютого 1999р. у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), відсутні правові підстави для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення збитків за порушення вимог природоохоронного законодавства, оскільки в силу закону відповідач не несе відповідальності за видобування до набрання чинності цим законом підземних вод без спеціальних дозволів, з урахуванням факту видобування відповідачем підземних вод в межах обсягів, передбачених ч.1 ст.23 Кодексу України про надра, тобто 300 м. куб на добу з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дерегуляції в агропромисловому комплексі" від 08.12.15 №867-VIII землевласники і землекористувачі, не потребують з моменту набрання чинності цим Законом спеціальних дозволів та гірничого відводу для видобування підземних вод (крім мінеральних), а також не несуть відповідальності за видобування до набрання чинності цим Законом підземних вод (крім мінеральних) без таких спеціальних дозволів та гірничого відводу у разі, якщо таке видобування здійснювалося в обсягах, передбачених частиною першою статті 23 Кодексу України про надра, а також, які на момент набрання чинності цим Законом розпочали відповідно до вимог законодавства процес отримання спеціальних дозволів та гірничого відводу.

З матеріалів справи не вбачається. що товариством здійснювалась процедура отримання дозволу на спеціальне водокористування у спірний період, таких доказів не надано і суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно із ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 06.09.2016 року у справі № 914/1743/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Марко Р.І.

Суддя Орищин Г.В.