КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа№ 910/16111/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Сітайло Л.Г.

Баранця О.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Захаренкова Ю.М. (довір. №36 від 11.07.16);

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно - Торгівельна компанія "Таврія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р.

у справі № 910/16111/16 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно - Торгівельна компанія "Таврія"

до Публічного акціонерного товариства "Юнекс Банк"

про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. у справі №910/16111/16 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торговельна компанія "Таврія" відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що кредитний договір №0.90.0812.ЮО_К від 16.08.2012 р., укладений між позивачем та відповідачем, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки від імені позивача такий договір укладений особою з перевищенням наданих йому повноважень, а саме директор ОСОБА_3 не мав повноважень на укладення угод (договорів) на суму, що перевищує 10 000 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016р. розгляд апеляційної скарги призначено на 06.12.2016р.

В судове засідання апеляційного господарського суду 06.12.2016р. не з'явився позивач.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце судового засідання по розгляду апеляційної скарги, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, явка представників сторін у засідання апеляційної інстанції не визнана обов'язковою, про причини неявки позивач суд не повідомив, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції за наявними у справі матеріалами у відсутності представника позивача.

06.12.2016р. від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/16111/16 за апеляційною скаргою ТОВ «Будівельно-Торгівельна компанія «Таврія» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. до розгляду Вищим Господарським судом України касаційної скарги ТОВ «Молбілд Груп» на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2016р. у справі №910/16111/16.

Зазначене клопотання позивач обґрунтовує тим, що 30.11.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Молбілд Груп» подана касаційна скарга на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2016р. у справі №910/16111/16, винесену за результатами перегляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Молбілд Груп" (третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору) на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.10.2016р. за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Молбілд Груп", як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду відмовляє в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі у зв'язку з тим, що до клопотання про зупинення позивачем не додано обгрунтовуючих таке клопотання доказів.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, судова колегія встановила.

Між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельно - Торгівельна компанія "Таврія", як позичальником, 16.08.2012 р. укладено кредитний договір №0.90.0812.ЮО_К, відповідно до п. 1.1 якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії в розмірі, на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кошти, одержані в рахунок кредитної лінії, сплатити проценти за користування кредитною лінією, комісії та виконати свої зобов'язання в повному обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 1.2 договору передбачено розмір кредитної лінії - 43 500 000грн.; строк користування позичальником кредитною лінією: з 16.08.2012 р. по 15.08.2014 р. (п. 1.3 договору).

За змістом п. 1.5 договору надання коштів в рахунок кредитної лінії по цьому договору здійснюється банком в межах ліміту кредитної лінії окремими сумами (транш) із дотриманням умов п.п. 1.6, 2.1, 2.2, 3.3, 3.4 і розділу 7 цього договору, за умови своєчасної сплати позичальником у повному обсязі всіх платежів, передбачених цим договором.

10.10.2012 р. сторони уклали додаткову угоду №2 до договору, якою встановили новий розмір кредитної лінії - 80 560 000,00 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача договір укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також наявність його порушеного права.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що від імені позивача вказаний договір укладений представником (директором) з перевищенням наданих повноважень, а саме директор ОСОБА_3 не мав повноважень на укладення угод (договорів) на суму, що перевищує 10 000 грн. не можуть бути покладені в основу рішення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний договір від імені позивача підписаний директором ОСОБА_3, який діяв на підставі Статуту Товариства.

За змістом ст. ст. 92, 97 - 99 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому ч. 2 ст. 98 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.62 Закону України "Про господарські товариства" у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Відповідно до п. 10.1 Статуту Товариства (в редакції, чинній на момент укладення Договору) виконавчим органом товариства є директор. Директор вирішує всі питання, пов'язані із діяльністю товариства, за винятком тих, що віднесені до виключної компетенції зборів учасників.

Пунктом 10.8 Статуту Товариства передбачено, що директор має право від імені товариства без довіреності виконувати дії, що входять в його компетенцію, в тому числі укладати угоди (договори) на суму, що не перевищує 10 000,00 грн., а договори про відчуження майна товариства - на суму, що не перевищує 25% статутного капіталу товариства, інші юридичні акти, видавати доручення, відкривати рахунки в відділеннях банків, виконувати інші дії передбачені законодавством. Угоди (договори), сума яких перевищує 10 000,00 грн., а також угоди (договори) про відчуження майна товариства на суму, що перевищує 25% статутного капіталу товариства, укладаються директором за рішенням загальних зборів учасників.

Таким чином, як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом положеннями Статуту Товариства директору було надано право розпорядження грошовими коштами, з урахуванням встановлених обмежень.

Позивач крім того вказує про те, що договір від імені Товариства підписаний директором за відсутності відповідного рішення загальних зборів учасників про надання згоди на таке укладення та надання відповідних повноважень директору ОСОБА_3, що свідчить про перевищення наданих йому чинним законодавством України та Статутом Товариства повноважень.

В той же час, в матеріалах справи наявна копія протоколу загальних зборів учасників Товариства №12 від 15.08.2012 р., на яких загальними зборами учасників позивача прийнято рішення надати Товариству згоду на укладення з відповідачем кредитного договору з лімітом 43 500 000грн., а також надати директору Товариства ОСОБА_3 повноваження на виконання даного рішення.

Згідно з протоколами загальних зборів учасників Товариства №17 від 10.10.2012 р. та №1 від 25.06.2014 р., копії яких долучено до матеріалів справи, вищий орган управління позивача надавав згоду на зміну умов кредитування (збільшення ліміту), а також продовження дії укладеного між сторонами договору, а тому зазначені обставини повністю спростовують твердження позивача про відсутність рішення загальних зборів учасників Товариства на укладення договору між позивачем на відповідачем, який є предметом спору у даній справі.

Частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п.3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено про те, що із матеріалів справи вбачається факт прийняття позивачем грошових коштів, наданих на виконання умов договору, а також часткове повернення таких коштів на користь банку, що в розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України свідчить про схвалення такого правочину, та додатково виключає твердження про його недійсність.

Отже, з урахуванням наведеного судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач не надав доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно - Торгівельна компанія "Таврія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.16р. у справі №910/16111/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16111/16.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді Л.Г. Сітайло

О.М. Баранець