РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р. Справа № 924/702/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ" на рішення господарського суду Хмельницької області від 03.10.2016 р. у справі № 924/702/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сігмаінжиніринг"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ"

про стягнення 106 551,87 грн.

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 03.10.2016 р. у справі №924/702/16 (суддя Субботіна Л.О.) позов товариства з обмеженою відповідальністю "Сігмаінжиніринг" до товариства з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ" про стягнення 106551,87 грн. задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сігмаінжиніринг" 98838,42 грн. основного боргу, 1045,09 грн. 3% річних, 6647,29 грн. пені, 1597,96 грн. витрат по сплаті судового збору, 5000,00 грн. витрат по оплаті послуг адвоката. У стягненні 2,87 грн. 3% річних, 18,2 грн. пені відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст. 525, 526, 530, 627, 629, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 174, 193, 265 ГК України, дійшов висновку про доведеність позивачем наявності у відповідача заборгованості за договором №142-3108 в сумі 98838,42 грн., у звязку з частковою не оплатою поставленого товару. Крім того, здійснивши перерахунок пені та 3% річних, на підставі ст.ст. 549, 551, 610-612, 625 ЦК України, ст.ст. 174, 193, 230-231, 265 ГК України, вказав, що позовні вимоги в частині стягнення 1045,09 грн. 3% річних та 6647,29 грн. пені підлягають до задоволення. Враховуючи складність справи і часткове задоволення позовних вимог, обсяг наданої правової допомоги та ст.ст.44, 48-49 ГПК України, суд стягнув із відповідача на користь позивача 5000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ" звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволення 6647,29 грн. пені та 5000,00 грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

Апелянт, зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що штраф передбачений п.4.2. договору підпадає під визначення пені та підлягає стягненню в порядку визначеному ст.549 ЦК України, оскільки нарахування штрафу за кожен день прострочення платежу суперечить правовій природі такого виду неустойки. Посилаючись на ст.ст.27, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" вказує на те, що позивачем не доведено належними доказами склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги (вартість розміру гонорару, порядок його обчислення і внесення, а також розмір, порядок обчислення і внесення фактичних видатків, повязаних з виконанням доручення).

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду Хмельницької області від 03.10.2016 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивує тим, що відповідно до норм Цивільного кодексу України щодо принципу свободи договору, в т.ч. встановлення сторонами договору окремого виду санкцій за неналежне виконання зобовязань та нарахування штрафу за кожен день прострочення виконання зобовязань не суперечить вимогам чинного законодавства України, а отже позивачем вірно визначено, а судом першої інстанції правомірно стягнено з відповідача пеню у розмірі 6647,29 грн. Також, звертає увагу апеляційного суду на те, що договір від 18.07.2016 р. №2S/2016, акт прийому-передачі наданих послуг від 01.08.2016 р. та розрахункові документи свідчать про надання адвокатами АО "Тріумф" позивачеві правової допомоги у даному спорі, що підтверджує обґрунтованість висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача 5000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката, та спростовує посилання апелянта.

12.12.2016 р. на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі його представника.

Зважаючи на заявлене клопотання позивача та те, що явка представників в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.09.2015 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Сігмаінжиніринг" (далі - постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ" був укладений договір №142-3108 (а.с.16), відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов'язується поставити покупцю сировину, матеріали, витратні матеріали, інструменти, обладнання (далі - обладнання), згідно вимог та характеристик вказаних у додатках (специфікаціях) до цього договору та провести пусконалагоджувальні роботи (далі - роботи), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити обладнання та роботи, на умовах даного договору.

Найменування (асортимент), кількість, ціна обладнання його вартість та вартість робіт визначається специфікацією, що є додатком до даного договору та складають його невід'ємну частину (п.1.2 договору).

Пунктом 1.3. договору сторони погодили, що у випадку імпортного походження товару згідно умов визначених Цивільним кодексом України, сторони встановлюють в специфікації грошовий еквівалент вартості обладнання в іноземній валюті, а саме в євро. Зазначена в специфікаціях вартість обладнання в гривнях розрахована за курсом української гривні до євро, встановленим "ПАТ КБ ПРИВАТБАНК" по безготівковому продажу валюти на день підписання специфікації, та підлягає пропорційній зміні у випадку збільшення/зменшення курсу євро по відношенню до української гривні, встановленого "ПАТ КБ ПРИВАТБАНК" на момент оплати.

Згідно п.2.2. договору постачальник здійснює поставку обладнання протягом 7 (семи) тижнів та пусконалагоджувальні роботи протягом 2 (двох) календарних днів від дня зарахування на його рахунок оплати відповідно до п.3.1.1. даного договору. Якщо інше не зазначено в специфікації.

Датою поставки буде вважатись дата, вказана на видатковій накладній та акті прийому-передачі обладнання (пункт 2.3. договору).

Даний договір набуває чинності від дня підписання та діє до 31 серпня 2016 року (п.7.2. договору).

04.12.2015 р. між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №142-3108 від 10.09.2015 р., у звязку зі зміною юридичної адреси постачальника (а.с.23-24).

Згідно умов додаткової угоди та специфікації до договору (а.с.21), загальна вартість обладнання становить 983808,00 грн. з ПДВ, що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті становить 39352,32 євро.

Як слідує зі змісту ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України, ст.174 ГК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Визначаючи правову природу грошового зобовязання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч.1 ст.173 ГК України, відповідно до яких зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Колегія суддів погоджується з господарським судом першої інстанції, що спірний договір за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання загальних положень про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2. ст.712 ЦК України).

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача обладнання на загальну суму 1 013 386,26 грн., що підтверджується видатковими накладними №15 від 29.12.2015 р. на суму 860428,26 грн. (а.с.28), №1 від 20.01.2016 р. на суму 152958,00 грн. (а.с.29) та довіреностями №905 від 29.12.2015 р. (а.с.30), №341 від 20.01.2016 р. (а.с. 31).

02.03.2016р. між сторонами підписано та скріплено печатками акт виконання пусконалагоджувальних робіт (а.с.25), згідно якого постачальник виконав роботи по шеф-монтажу та навчання персоналу замовника. Постачальником були проведені роботи по запуску в експлуатацію і запуску обладнання. Замовник не має жодних зауважень щодо роботи обладнання (п.3 акту).

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до положень ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Порядок та строк оплати обладнання та робіт погоджений сторонами в п. 3.1 договору, за яким замовник здійснює оплату у такий спосіб:

- не пізніше п'яти банківських днів від дати підписання даного договору замовник перераховує на поточний рахунок постачальника аванс у розмірі 50% вартості обладнання, що складає 491904,00 грн., в т.ч. ПДВ, що еквівалентно сумі 19676,16 євро, згідно курсу встановленого "ПАТ КБ ПРИВАТБАНК", на день підписання цього договору 1 євро = 25,00 грн. (п.3.1.1. договору);

- не пізніше п'яти банківських днів від дати отримання повідомлення від постачальника про готовність обладнання до відвантаження зі складу виробника, надісланого належним чином, замовник перераховує на поточний рахунок постачальника 40% вартості обладнання, що складає 393523,20грн., в т.ч. ПДВ, що еквівалентно сумі 15740,928 євро, згідно курсу встановленого "ПАТ КБ ПРИВАТБАНК", на день підписання цього договору 1 євро = 25,00 грн. (п. 3.1.2 договору);

- не пізніше п'яти банківських днів з дати підписання акту виконання пусконалагоджувальних робіт покупець перераховує на поточний рахунок постачальника решту 10% вартості обладнання, що складає 98380,80грн., в т.ч. ПДВ що еквівалентно сумі 3935,232 євро, встановленим за курсом "ПАТ КБ ПРИВАТБАНК" на день підписання цього договору 1євро= 25,00 грн.(п.3.1.3 договору).

Відповідно до п.3.2. договору, датою здійснення оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника. Право власності на обладнання та ризики втрати та пошкодження обладнання переходить до замовника після підписання видаткових накладних та актів прийому-передачі обладнання (п.3.3 договору).

Натомість, апеляційним судом безспірно встановлено, що розрахунок за отримане обладнання відповідач здійснив частково, внаслідок чого в товариства з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ" утворилась заборгованість перед товариством з обмеженою відповідальністю "Сігмаінжиніринг" в сумі 98838,42 грн., що не заперечується відповідачем згідно відзиву на позовну заяву (а.с.57-59) та апеляційною скаргою (а.с.109-111).

29.06.2016 р. позивач надіслав відповідачу претензію з вимогою сплатити заборгованість за договором №142-3108 від 10.09.2015 р. в сумі 98838,42 грн. (а.с.27-28). Відповідач на претензію не відреагував і борг у зазначеній в претензії сумі не сплатив.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував положення ст.193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобовязання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобовязання.

Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення із відповідача 98838,42 грн. основного боргу та про задоволення позову в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача 6647,29 грн. пені колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до п.4.2 договору у випадку порушення замовником строків оплати, передбачених п.п. 3.1.2, 3.1.3 даного договору, більше ніж на п'ять календарних днів, замовник виплачує постачальнику штраф у розмірі облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочки до повного виконання замовником зобов'язання по оплаті (п.4.2 договору).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, якими, зокрема, є сплата неустойки.

Відповідно до ст.ст.217, 230 ГК України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

При цьому за ч.4 ст.179 ГК України при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, тобто мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням штрафних санкцій та визначенням розміру такої відповідальності. Разом з тим, суд, приймаючи рішення про стягнення, повинен визначити правову природу такої відповідальності.

За приписами ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ч.3 цієї статті пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оскільки штраф як санкція за невиконання або неналежне виконання зобов'язання нараховується і стягується одноразово, а пеня має триваючий характер та нараховується за кожен день прострочення оплати, тому погоджена сторонами за п.4.2 договору та нарахована позивачем у даній справі неустойка за своєю правовою природою, враховуючи спосіб його обчислення за кожен день прострочення, підпадає під визначення пені. З огляду на що, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта, що штрафні санкції згідно п.4.2. договору являються неузгодженими сторонами, а розрахунок, який наданий позивачем є безпідставним та необґрунтованим, оскільки штраф не може нараховуватись за кожен день прострочення платежу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду Хмельницької області, що саме лише визначення сторонами у договорі вказаної неустойки як штрафу за наявності у діях відповідача порушення умов договору не звільняє останнього від відповідальності за порушення строків оплати та не може бути підставою для відмови у стягненні штрафу (пені) у розмірі 6647,29 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 1045,09 грн., апеляційний суд дійшов наступного висновку.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов'язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу.

Проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, перевіривши наведений представником позивача розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач правомірно заявив до стягнення 1045,09 грн., а у стягненні 2,87 грн. 3 % річних слід відмовити.

Крім того, вірним є висновок господарського суду Хмельницької області щодо задоволення вимоги позивача покласти на відповідача витрати за оплату адвокатських послуг в сумі 5000,00 грн., з огляду на таке.

Відповідно до статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на правову допомогу.

За приписами статті 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Так, пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

У відповідності до ч.1 та 2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2016 р. між позивачем ТОВ "Сігмаінжиніринг" (клієнт), та адвокатським обєднанням "Тріумф" (виконавець) було укладено договір №2S/2016 про надання правової допомоги (а.с.32-33), згідно п.1.1. якого виконавець зобовязується здійснити представництво та надавати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору.

Відповідно до п.4.3. даного договору, за підсумками виконаної роботи, сторони підписують акти виконаних робіт (наданих послуг).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 01.08.2016 р. на виконання договору №2S/2016 про надання правової допомоги ТОВ "Сігмаінжиніринг" та адвокатське обєднання "Тріумф" підписали акт прийому-передачі наданих послуг (а.с.69), з якого вбачається, що виконавець передає надану правову допомогу (юридичні послуги) з підготовки подання до суду позовної заяви до ТОВ "Гефест БДБ" про стягнення заборгованості. Вартість наданих послуг складає 10000 грн., які були сплачені згідно платіжного доручення №441 від 22.07.2016 р. (а.с.36).

Також в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії свідоцтв про право заняття адвокатською діяльністю № 4724/10 від 22.12.2011р. (а.с.35) та № 548 від 15.11.2013р. (а.с.55), які підтверджують право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на зайняття адвокатською діяльністю відповідно. Вказані адвокати здійснювали представництво інтересів позивача та надавали іншу правову допомогу у даній справі на підставі ордерів серія КС № 088998 від 18.07.2016 р. (а.с.34) та серія КС № 253052 від 02.09.2016р. (а.с.56), виданих адвокатським об'єднанням "Тріумф".

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі №1-4/2013, можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Колегія суддів дійшла висновку, що факт здійснення оплати послуг адвоката за умовами договору про надання правової допомоги, а також факт надання послуг саме адвокатом, а не іншим представником, підтверджений належними доказами, що є визначальним та достатнім для відшкодування стороні витрат з оплати послуг адвоката.

Улисті Вищого господарського суду України від 13.02.2002 р. № 01-8/155 "Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства у вирішенні спорів та внесення змін і доповнень до деяких інформаційних листів" наведена така позиція: "вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи" .

На підставі аналізу обсягу необхідних та фактичних зусиль для вирішення спору сторін у даній справі, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, ціну позову, тривалість розгляду справи, мотиви прийняття даного рішення, приписи ст.33 Правил адвокатської етики, ст.49 ГПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доцільності зменшення розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката, які підлягають стягненню з відповідача до 5000,00 грн.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 03.10.2016 р. у справі №924/702/16 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №924/702/16 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Грязнов В.В.