ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р.Справа № 916/2152/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: А.В. Земляк

за участю представників сторін:

від позивача- ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу «Телерадіокомпанія «Реноме плюс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення господарського суду Одеської області від 19.10.2016 року

у справі № 916/2152/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ»

до «Телерадіокомпанія «Реноме плюс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 17133,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» звернулось до місцевого господарського суду з позовом (з урахуванням уточнень до нього від 10.10.2016р.) до «Телерадіокомпанія «Реноме плюс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 17133,42 грн., з яких: 12000,00 грн. основного боргу, 4572,00 грн. інфляційних, 561,42 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 07.02.2013р. №14, укладеного між сторонами, у звязку з чим у останнього утворилась заборгованість, на яку нараховані інфляційні та 3% річних.

У відзиві на позов, відповідач погодився з ним в частині стягнення основного боргу в сумі 8000,00 грн., інфляційних в сумі 3542,00 грн., 3% річних в сумі 361,40 грн., в решті позову просив відмовити.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.10.2016р. (суддя Волков Р.В.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 24.10.2016р., позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 1378,00 грн. судового збору.

Не погодившись частково з рішенням суду, відповідач 02.11.2016р. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за січень та березень 2015р. у сумі 4000,00 грн., 3% річних за січень та березень 2015р. у сумі 172,24 грн., інфляційних за січень та березень 2015р. у сумі 1048,00 грн., посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.11.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

07.02.2013р. між ТОВ Телерадіокомпанія «Реноме плюс» (Телерадіоорганізація) та ТОВ «Незалежна телекомпанія Норма-ТВ» (Оператор) укладено договір №14, згідно п. 2.1. якого Телерадіоорганізація забезпечує передачу сигналу, що несе Телепрограми каналу «Реноме плюс», а Оператор приймає такий сигнал та забезпечує доступ Абонентів до Сигналу, що несе Телепрограми у Телемережі в реальному часі та без змін відповідно до вимог Телерадіоорганізації (Телекомунікаційна послуга).

Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. договору плата по договору становить 2000 грн. без ПДВ щомісячно. Оплата здійснюється Телерадіоорганізацією щомісячно до 28 числа поточного місяця, за слідуючий період в гривнях шляхом перерахування коштів на рахунок Оператора.

За приписами п. 6.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобовязань та за недотримання гарантій, визначених даним договором, винна сторона відшкодовує іншій стороні всі завдані збитки.

Пунктом 9.1. договору встановлено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2013 року. Якщо за 60 календарних днів до закінчення зазначеного терміну жодна зі Сторін не заявить про припинення дії даного договору, то він вважається пролонгованим на той же термін й на тих же умовах (без оформлення додаткових документів).

За змістом п.п. 10.1., 10.2. договору сторони по можливості будуть вирішувати всі спори по даному договору шляхом переговорів. У разі неможливості досягнення згоди зі спірного питання, всі спори, розбіжності та вимоги, що виникають по даному договору або звязку з ним, вирішуються відповідно до діючого законодавства України.

Договір підписаний представниками сторін (а.с. 10-12).

Позивачем виконано належним чином взяті на себе зобовязання та надані послуги, передбачені умовами вказаного договору.

22.04.2016р. позивач надіслав відповідачу претензію №495 щодо неналежного виконання умов договору від 07.02.2013р. №14, якою вимагав відповідача сплатити позивачу заборгованість за договором у розмірі 12000,00 грн. (а.с. 13-14).

29.04.2016р. відповідач у відповіді на претензію вих. №2904/16/01 зазначив, що у жовтні-грудні 2014р. та у лютому 2015р. були отримані від позивача послуги за договором від 07.02.2013р. №14, що підтверджується чотирьома підписаними обома сторонами актами здачі-прийняття робіт за цей період. Однак, сума заборгованості визначена позивачем у розмірі 12000,00 грн., замість 8000,00 грн. (а.с. 15).

В матеріалах справи наявні 4 акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: від 31.10.2014р. №OY-0001155 на загальну суму 2000,00 грн. (а.с. 16); від 30.11.2014р. №OY-0001161 на загальну суму 2000,00 грн. (а.с. 17); від 31.12.2014р. №OY-0001168 на загальну суму 2000,00 грн. (а.с. 18); від 28.02.2015р. №OY-0001340 на загальну суму 2000,00 грн. (а.с. 19). Всі акти підписані представники сторін.

Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за січень 2015р. та березень 2015р. відсутні в матеріалах справи. В судовому засіданні апеляційної інстанції, представник позивача, пояснив, що такі акти складались, проте не були підписані відповідачем, у звязку з чим позивач не надав їх, ані суду першої інстанції, ані апеляційної інстанції.

Більш того, складання таких актів договором взагалі не передбачено, тоді як обовязок відповідача щодо щомісячної оплати послуг встановлений сторонами у договорі.

Сума заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 12000,00 грн. також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 21.12.2015р. (а.с. 20-23).

Крім того, на вказану суму боргу, позивач нарахував відповідачу 4572,00 грн. інфляційних та 561,42 грн. 3% річних, несплата вказаних сум відповідачем у добровільному порядку стала підставою для звернення позивача з даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. ст. 509, 525, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення 8000,00 грн. та заперечує проти позову в частині стягнення 4000,00 грн. нарахованих за січень та березень 2015р. Посилається на те, що вимога позивача щодо стягнення заборгованості на суму 8000,00 грн. обґрунтована актами здачі-прийняття робіт за жовтень, листопад, грудень 2014р. та лютий 2015р., в той час як акти здачі-прийняття за січень та березень 2015р. відсутні, оскільки відповідачем не отримувались послуги за цей період. Стверджує, що приміщення в якому відповідач здійснював свою діяльність було захоплено, тому отримувати послуги у січні та березні 2015р. не було можливості, з приводу чого надав копії заяв про вчинення злочину, листи-відповіді Генеральної прокуратури України, ГСУ МВС України, СУ ГУ МВС України Одеської області та Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області (а.с. 40-45). Також відповідач не погоджується з наданим розрахунком.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 12000,00 грн. основного боргу за договором від 07.02.2013р. №14, судова колегія зазначає слідуюче.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у т.ч. із договорів.

Статтями 626, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України господарські зобовязання, що виникли на основі договору, існують впродовж його строку.

Зобовязання в свою чергу, згідно з вимогами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов'язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, як вірно встановлено судом, відповідачем не виконано зобовязань за договором від 07.02.2013р. №14 в частині оплати наданих позивачем послуг у період з жовтня по грудень 2014р. та з січня по березень 2015р. у загальній сумі 12000,00 грн. (6 місяців по 2000,00 грн.), а відтак, місцевий господарський суд цілком правомірно та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача означену суми боргу.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 4572,00 грн. інфляційних та 561,42 грн. 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача, нарахованих відповідачу інфляційних та 3% річних, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача 4572,00 грн. інфляційних та 561,42 грн. 3% річних.

Щодо посилань відповідача на захоплення приміщення 30.04.2014р., колегія суддів зазначає, що надані відповідачем докази фактично є односторонніми зверненнями останнього до правоохоронних органів та листуванням з цього приводу. Такі документи не можуть розглядатися, як встановлені обставини відповідно до ст. 35 ГПК України, а також не можуть бути достатніми та належними у розумні ст. 34 ГПК України доказами обставин, з наявністю яких чинне законодавство повязує можливість звільнення відповідача від виконання договірних зобовязань. Будь-які зміни до договору не вносились, доказів наполягання відповідача змінити умови договору, розірвати його чи іншим засобом змінити встановлені договором цивільно-правові відносини матеріали справи не містять.

Більш того, захоплення приміщення мале місце 30.04.2014р., тоді як позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, утворену за період з жовтня 2014р. по березень 2015р.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують наведеного, а відтак судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за апеляційний перегляд не відшкодовується скаржнику.

Керуючись ст. ст. 99, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 19.10.2016р. у справі №916/2152/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 13.12.2016р.

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран