РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2016Справа №910/18779/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «УМК»
доПублічного акціонерного товариства «Радикал Банк»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача
Державна іпотечна установа
провизнання договору недійсним

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Конашевич Т.А. - представник за довіреністю № 1/1-210 від 06.09.16;

від відповідача: Коваленко О.Д. - представник за довіреністю № 2474/16 від 11.11.2016;

від третьої особи: Чалов А.О.- представник за довіреністю № 5607/15/1 від 10.11.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.10.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «УМК» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» про визнання Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 та додаткових договорів до нього недійсними.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що укладений між позивачем та відповідачем Кредитний договір № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не містить істотних умов, визначених у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, а умови кредитного договору суперечать принципам добросовісності, розумності та є несправедливими в цілому по відношенню до позивача, оскільки не встановлюють жодного адекватного способу захисту прав позивача разі неналежного виконання відповідачем (банком) зобов'язань за вказаним кредитним договором, а лише встановлюють обов'язки для позивача та непропорційно великі розміри неустойок за порушення умов кредитного договору. При цьому, позивач зазначив, що права відповідача, визначені у Кредитному договорі № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013, є значно більшими у порівнянні з правами позивача, що є неприпустимим, враховуючи принцип рівності сторін договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2016 порушено провадження у справі № 910/1877916, розгляд справи призначено на 01.11.2016.

31.10.2016 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Держаної іпотечної установи.

31.10.2016 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на безпідставність обґрунтування позивачем своїх позовних вимог недотриманням позивачем умов, викладених у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, оскільки положення вказаних Правил застосовуються до споживчих кредитів, тобто до кредитів, укладених з споживачами, якими, в розумінні законодавства України, є фізичні особи, тоді як позивач є юридичною особою.

01.11.2016 до Господарського суду міста Києва від Державної іпотечної установи надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Державної іпотечної установи зазначив, що при укладенні оспорюваного договору сторонами було дотримано всіх істотних умов кредитного договору, з огляду на що відсутні підстави для визнання Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 недійсним. При цьому, представник Державної іпотечної установи зазначив, що положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту застосовуються до кредитних договорів, укладених з фізичними особами, тоді як позивач є юридичною особою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2016, відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державну іпотечну установу та, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 18.11.2016.

15.11.2016 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив суд витребувати у відповідача копії Положення про кредитування Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк», відповідно до якого був укладений оспорюваний кредитний договір; Положення про Кредитний комітет Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк»; Положення про кредитну політику Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк»; Інструкції та положення про банківські продукти, що регламентують порядок укладення кредитних договорів та видачу кредитів Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк»; Протоколів рішень Кредитного комітету Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» щодо укладення оспорюваного кредитного договору; Методики оцінки фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю «УМК», яка діяла на момент укладення Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013; Висновків Кредитного комітету Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» про фінансовий стан Товариства з обмеженою відповідальністю «УМК».

Розглянувши у судовому засіданні 18.11.2016 подане позивачем клопотання про витребування доказів, суд відмовив в його задоволенні з огляду на таке.

За змістом ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується, обставини, що перешкоджають його наданню, підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація, обставини, які може підтвердити цей доказ.

Суд зазначає, що ті документи, які позивач просить суд витребувати у відповідача, жодним чином не стосуються заявлених позивачем вимог з огляду на вказані у позовній заяві підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, тобто не є належними та допустимим доказами, які необхідні позивачу для обґрунтування своїх вимог (враховуючи предмет і підстави позову), з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про витребування вказаних доказів.

У судовому засіданні 18.11.2016, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 09.12.2016.

Представник позивача у судовому засіданні 09.12.2016 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні 09.12.2016 надали усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 09.12.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

30.10.2013 між Державною іпотечною установою (кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк» (позичальник) укладено Кредитний договір № 114/3, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути кредитору грошові кошти у сумі 48000000 грн. 00 коп. та сплатити проценти за користування фінансовим кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору № 114/3 від 30.10.2013 фінансовий кредит надається позичальнику на строк до 31.10.2015.

Відповідно до п.п. 1.3.1, 13.2 Кредитного договору № 114/3 від 30.10.2013 цільовим призначенням кредиту є здійснення позичальником кредитування замовника будівництва - Товариства з обмеженою відповідальністю «УМК» для завершення будівництва об'єкту житлового призначення за адресою: м. Київ, Голосіївський район, вул. Онуфрія Трутенка, буд. 3, буд. 2; здійснення позичальником кредитування фізичних осіб з метою придбання ними житла в об'єкті житлового призначення, визначеного у п. 1.3.1 цього договору.

30.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк» (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМК» (позичальник) укладено Кредитний договір № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, встановлені цим договором, а також додатковими договорами до нього, що складають невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до п.п. 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 ліміт кредитної лінії становить 48000000 грн. 00 коп.; термін остаточного повернення кредиту - 31.10.2015 включно, якщо такий термін не наступив раніше з підстав, передбачених умовами договору; процента ставка за користування кредитом становить 18,3% та може бути змінена при видачі кожної з частин кредиту.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 кредит надається позичальнику на завершення другої черги будівництва житлового комплексу з об'єктами обслуговування населення по вулиці О. Трутенка, 3 в Голосіївському районі м. Києва.

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 кредитодавець відкриває позичковий рахунок № 3527, на якому буде враховуватися кредит/транш кредиту, наданий за цим договором, погашення кредиту/траншу кредиту, а також дострокове погашення кредиту/траншу кредиту, якщо таке буде. Такий позичковий рахунок є для позичальника обов'язковим для обліку руху сум, які позичальник повинен повернути кредитодавцю.

Згідно з п. 2.7.1 Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 проценти за користування кредитом/траншем кредиту нараховуються з дня перерахування коштів з позичкового рахунку до моменту фактичного повернення кредиту/траншу кредиту (в тому числі і за період прострочення терміну (строку) остаточного погашення кредиту/траншу кредиту, зазначеного у п. 1.1.2 цього договору.

Відповідно до п. 7.9 Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових договорів до Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 (копії додаткових договорів №1 - № 16 долучено позивачем до позовної заяви).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено, що 06.10.2014 між Державною іпотечною установою (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк» (заставодавець) укладено Договір застави майнових прав № 114/3.3-3, відповідно до умов якого заставодавець надає у заставу заставодержателя майнові права заставодавця за договорами, перелік яких зазначений у додатках до цього договору (майнові права).

Відповідно до Додатку № 1 до вказаного договору застави заставодавець передав у заставу заставодержателю майнові права за Кредитним договором № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «УМК», та додатковими договорами до нього.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначає, що оспорюваний Кредитний договір № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не містить умов, які є необхідними та істотними для нього, а саме умов, які в силу п.п. 2.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, повинні бути обов'язково зазначені у кредитному договорі.

Позивач зазначає, що відповідач перед укладенням Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не забезпечив позивача повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною інформацією про умови кредитування і орієнтовну сукупну вартість кредиту, не зазначив у кредитному договорі та у додатках до нього графіку платежів та інших умов, деталізованих у п.п. 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що свідчить про те, що оспорюваний кредитний договір укладений з порушенням вимог вказаних Правил.

Крім того, позивач зазначає, що умови оспорюваного кредитного договору суперечать принципам добросовісності, розумності та є несправедливими в цілому по відношенню до позивача, оскільки, як стверджує позивач, у Кредитному договорі № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не визначено жодного адекватного способу захисту прав Товариства з обмеженою відповідальністю «УМК» у разі неналежного виконання відповідачем (банком) зобов'язань за вказаним кредитним договором, а лише встановлені обов'язки для позивача та непропорційно великі розміри неустойок за порушення умов кредитного договору. При цьому, позивач зазначив, що права відповідача, визначені у Кредитному договорі № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013, є значно розширеними у порівнянні з правами позивача, що є неприпустимим, враховуючи принцип рівності сторін договору.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що укладений між сторонами Кредитний договір № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним Кредитний договір № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «УМК» та Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк», та всі додаткові договори до нього.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Так, позивач вказує на те, що оспорюваний Кредитний договір № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не містить умов, які є необхідними та істотними для нього, а саме умов, які в силу п.п. 2.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, повинні бути обов'язково зазначені у кредитному договорі.

Позивач зазначає, що відповідач перед укладенням Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не забезпечив позивача повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною інформацією про умови кредитування і орієнтовну сукупну вартість кредиту, не зазначив у кредитному договорі та у додатках до нього графіку платежів та інших умов, деталізованих у п.п. 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що свідчить про те, що оспорюваний кредитний договір укладений з порушенням вимог вказаних Правил.

Однак, суд зазначає, що відповідно до п. 1.1 Правил ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України "Про Національний банк України", статей 47, 49 та 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації.

Відповідно до п. 1.2 Правил ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За таких обставин, враховуючи викладені положення Правил та Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що передбачені п.п. 2.1, 3.1 - 3.4 Правил вимоги, ставляться саме до споживчих кредитів, позичальником за якими є споживачі фізичні особи, в той час як позичальником за оспорюваним Кредитним договором № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 є юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «УМК».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на порушення банком (відповідачем) Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки вимоги, викладені у вказаних Правилах, до правовідносин, які склались між сторонами на підставі оспорюваного кредитного договору, до Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не застосовуються.

Крім того, позивач зазначає, що умови оспорюваного кредитного договору суперечать принципам добросовісності, розумності та є несправедливими в цілому по відношенню до позивача, оскільки, як стверджує позивач, у Кредитному договорі № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 не визначено жодного адекватного способу захисту прав Товариства з обмеженою відповідальністю «УМК» у разі неналежного виконання відповідачем (банком) зобов'язань за вказаним кредитним договором, а лише встановлені обов'язки для позивача та непропорційно великі розміри неустойок за порушення умов кредитного договору. При цьому, позивач зазначив, що права відповідача, визначені у Кредитному договорі № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013, є значно розширеними у порівнянні з правами позивача, що є неприпустимим, враховуючи принцип рівності сторін договору.

Суд зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

З огляду на те, що цивільне законодавство встановлює презумпцію добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні договору, тягар доведення факту недобросовісності дій відповідача лежить на позивачеві.

Водночас, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що умови оспорюваного кредитного договору будь-яким чином суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 Цивільного кодексу України.

Суд звертає увагу на те, що неузгодження сторонами в договорі істотних умов - не є підставою для визнання його недійсним згідно зі ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину пов'язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням істотних його умов.

Водночас, встановлення факту недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору свідчить про неукладення договору. Однак, за наявності доказів фактичного виконання сторонами такого договору, він не може бути визнаний неукладеним.

Відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Суд зазначає, що стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Статтею 345 Господарського кодексу України визначено, що кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність (ч. 1). Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ч. 2).

Суд зазначає, що умовами пункту 1.2 кредитного договору сторони визначили мету кредиту, пунктом 1.1.1 - суму кредиту, пунктом 1.1.2 - строк кредиту, умови і порядок видачі та погашення кредиту погоджені сторонами у статті 2 кредитного договору, види забезпечення виконання зобов'язань позивача передбачені у п.п. 1.3.1, 1.3.2 та у статті 4 оспорюваного кредитного договору, розмір відсоткової ставки визначений у п. 1.1.3 кредитного договору, права та обов'язки сторін передбачені статтею 3 кредитного договору, відповідальність сторін визначена у статті 4 Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013.

Таким чином, умовами оспорюваного Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 сторонами були передбачені всі істотні умови кредитного договору, встановлені у ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України (мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту), у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що вказаний кредитний договір є укладеним.

Що стосується тверджень позивача про те, що умовами оспорюваного кредитного договору встановлені обов'язки для позивача та непропорційно великі розміри неустойок за порушення умов кредитного договору, а права відповідача є значно розширеними у порівнянні з правами позивача, що є неприпустимим, враховуючи принцип рівності сторін договору, суд зазначає, що відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Тобто, при укладенні договору сторони на власний розсуд визначають умови договору, в тому числі і відповідальність сторін за неналежне виконання умов договору, визначають обсяг своїх прав і обов'язків (з урахуванням положень ст. 627 Цивільного кодексу України).

При укладенні (підписання) кредитного договору позивач, будучи вільним у своєму волевиявленні, погодився з положеннями п. 3.3 (обов'язки позичальника) та статті 4 (відповідальність сторін) Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013, з огляду на що відсутні підстави стверджувати, що умови кредитного договору, викладені у п. 3.3 та у статті 4 договору, є несправедливими чи порушують принцип рівності сторін договору.

До того ж очевидним є те, що особа (відповідач, кредитодавець), яка надає у тимчасове користування власні (залучені від третьої особи) грошові кошти іншій особі (позивачу, позичальнику) за кредитним договором прагне всіма способами захистити своє право (у випадку його порушення) на повернення від позичальника наданих кредитних коштів, а тому умови кредитного договору, які наділяють банк (кредитодавця) більшим обсягом прав, спрямованих на захист своїх законних інтересів як кредитодавця, та встановлюють відповідальність позичальника за невиконання обов'язків за кредитним договором, не суперечать принципам добросовісності, розумності та справедливості у кредитних правовідносинах.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «УМК» до Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» про визнання Кредитного договору № КЛ-3527/2-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 30.10.2013 та всіх додаткових договорів до нього недійсними.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 14.12.2016

Суддя І.М. Отрош