ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"05" грудня 2016 р.Справа № 916/2556/16

За позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1;

до відповідача Департамент комунальної власності Одеської міської ради Одеська міська рада

про визнання недійсним договору

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивач: ОСОБА_3, ОСОБА_4 - за дорученням;

Від відповідач: Асташенкова О.І. - за дорученням;

Від відповідач: Габер Т.О. - за дорченням;

Суть спору: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Департамент комунальної власності Одеської міської ради та Одеської міської ради, згідно якої просить суд визнати недійсним з моменту його вчинення договір про резервування (використання) місця розташування об'єкту № 227 від 18.11,2014р..

В обґрунтування позовних вимог ФОП ОСОБА_1 посилається на те, що такого виду договору, як резервування місця розташування об'єкту, не передбачено діючим законодавством, отже, зазначений договір є удаваним та вчинений на приховання договору оренди землі.

На думку відповідача та третьої особи, оспорюваний правочин містить всі істотні умови для угод даного типу, тобто являється укладеним, не суперечить жодним нормативно-правовим актам.

Ухвалою від 14.11.2016р. строк розгляду справи продовжено до 05.12.2016 року на підставі ст. 69 ГПК України.

Представники позивача у судове засідання з'явилися, підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представники відповідачів у судове засідання з'явилися, заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, які були долучені до матеріалів справи

Згідно із приписами ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 05.12.2015р. оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши присутніх в судових засіданнях представників сторін, суд встановив наступне.

19.10.2011 р. Одеською міською радою прийнято рішення № 1396-VI, яким затверджено Положення „Про врегулювання земельних відносин та організацію землеустрою у м. Одесі".

Рішенням Одеської міської ради № 846-VI від 08.07.2014 р. затверджено Типовий договір резервування (використання) місця розташування об'єкту, уповноважено Одеське міське управління земельних ресурсів ОМР на укладання договорів резервування (використання) місця розташування об'єкту.

На підставі рішення Одеської міської ради № 846-VI від 08.07.2014 р. та звернення ФОП ОСОБА_1 між останнім (Місцевикористовувач) і Одеською міською радою (Власник) укладено договір на резервування (використання) місця розташування об'єкту від 18.11.2014 р. № 227, відповідно до умов якого Власник надає, а Місцевикористовувач приймає в строкове платне користування місце розташування об'єкту, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.1 Договору).

Об'єкт розташований на земельній ділянці загальною площею 2 481 кв. м (п.1.2 Договору).

Дія Договору починається з моменту його укладення та реєстрації у Департаменті комунальної власності Одеської міської ради і закінчується у момент державної реєстрації Договору оренди земельної ділянки або права власності на земельну ділянку відповідно до законодавства України (п.2.1 Договору).

Плата за місце розташування об'єкту (плата) вноситься Місцевикористовувачем виключно у грошовій формі (п. 3.1 Договору).

Плата за цим Договором нараховується у розмірі 3% від розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 76 327,22 грн. на рік (п. 3.2 Договору).

Плата вноситься рівними частками щомісяця, протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного місяця на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, що відкритий для виконання бюджету м. Одеси, плата за резервування (використання) місяця розташування об'єкту підлягає індексації згідно із щорічною індексацією нормативної грошової оцінки землі (п.3.4. договору).

Договір набирає чинності з моменту, визначеного у п.2.1 Договору, та реєстрації в Департаменті комунальної власності Одеської міської ради (п. 10.1 Договору).

Договір підписано уповноваженими представниками сторін, скріплено печатками останніх та зареєстровано в Департаменті комунальної власності Одеської міської ради про що у книзі реєстрації договорів вчинено запис № 227 від 18.11.2014р.

Як зазначив позивач, комісією з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, було складено акт про зобов'язання відшкодувати збитки у розмірі 357 692,57 гривень, але вказаного акту до матеріалів справи не надав.

Позивач звернув увагу суду на те, що добровільно, на вкрай невигідних для нього умовах діючи під загрозою банкрутства своєї підприємницької діяльності, а також розуміючи фінансову неспроможність виплатити зазначені в акті грошові кошти, був підписаний оспорюванний договір.

Також позивач зазначив, що 21.04.2016 року між сторонами по справі було підписано новий додаток до оспорюванного договору, в якому чітко зазначено, розмір орендної плати за земельну ділянку (для експлуатації адміністративної та складських будівель на 21.04.2016р.) до сплати у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою підлягає сума 227 682,26 гривень. Окремо від розміру орендної плати позивач повинен сплачувати земельний податок у розмірі 136 611,76 гривень, що відповідає ставці 3%, який встановлено рішенням Одеської міської ради №6762-VІ від 10.06.2015 року.

На думку позивача, при укладені додатку до договору він зобов'язаний сплачувати 8% від нормативно-грошової оцінки землі, коли користувачі за договором оренди сплачують лише 3% від вартості нормативно-грошової оцінки.

Все вищезазначене і стало підставою для звернення ФОП ОСОБА_1 до господарського суду Одеської області з даним позовом, в якому товариство просить суд визнати договір про резервування місця розташування об'єкту № 227 від 18.11.2014 р. недійсним.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Україна є демократичною, правовою державою, в якій визнається і гарантується місцеве самоврядування, що є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (статті 1, 7, частина перша статті 140 Основного Закону України).

Територіальна громада здійснює місцеве самоврядування в порядку, встановленому законом, безпосередньо або через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина третя статті 140, частина перша статті 144 Основного Закону України). Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Основному Законі України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

За правовою позицією Конституційного Суду України предметами відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні" (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року №6-рп/2002). Зокрема, згідно з цим законом до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин відповідно до закону (пункт 34 частини першої статті 26).

Конституційний Суд України вважає, що системний аналіз положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Наведене викладене в пунктах 3.1., 3.2., 4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України від 01.04.2010 № 10-рп/2010 Справа № 1-6/2010.

Відповідно до ч.1 ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч.1 ст.79 Земельного кодексу України).

З огляду на вищеприведені норми законодавства, рішення Одеської міської ради від 19.10.2011р. №1396-VI "Про врегулювання земельних відносин та організацію землеустрою в місті Одесі", яким затверджене Положення з врегулювання земельних відносин та організації землеустрою у місті Одесі (надалі Положення), ухвалене органом місцевого самоврядування, як суб'єктом владних повноважень, на виконання владних нормотворчих управлінських функцій, і спрямоване, в тому числі, на реалізацію повноважень з розпорядження землею територіальної громади міста Одеси, а не тільки на виконання повноважень з надання земельних ділянок у користування. В порядку дотримання мети Положення, якою, зокрема, є створення правових умов щодо реалізації прав на землю та упорядкування земельних правовідносин у місті Одесі, ним врегульовано не тільки процедури надання у власність, користування земельних ділянок громадянам та юридичним особам, а і укладення договорів резервування (використання) місця розташування об'єктів (п.п.1.2., 1.3., 7. Положення).

Спірний договір укладений Одеською міською радою на підставі рішення Одеської міської ради № 846-VI від 08.07.2014р. відповідно до ст.ст.25, 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.12 Земельного кодексу України, ст.ст.11, 509, 627-630 ЦК України, Податкового кодексу України, Бюджетного кодексу України з метою впорядкування земельних правовідносин, недопущення безкоштовного використання земельних ділянок та запобігання втрат місцевого бюджету від несплати за землю особами, що використовують її без оформлених у встановленому законом порядку правовстановлюючих документів, затверджено Типовий договір резервування (використання) місця розташування об'єкту, процедуру укладення якого в свою чергу унормовано у рішенні Одеської міської ради №1396-VI від 19.10.2011, яким затверджено Положення з врегулювання земельних відносин та організації землеустрою у місті Одесі.

В подальшому зазначені рішення втратили чинність згідно рішення ОМР № 6534-VI від 16.04.2015р., але на момент укладення спірного договору були чинними і, відповідно, обов'язковими до виконання на території міста Одеси.

На підставі рішення Одеської міської ради № 846-VI від 08.07.2014 р. між ФОП ОСОБА_1 (Місцевикористовувач) і Одеською міською радою (Власник) укладено договір на резервування (використання) місця розташування об'єкту від 18.11.2014 року № 227, відповідно до умов якого Власник надав, а Місцевикористовувач прийняв в строкове платне користування місце розташування об'єкту, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Плата за цим Договором нараховується у розмірі 5% від розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 227 686,26 гривень на рік, з урахуванням підписаного сторонами „Розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку станом на 21.04.2016 року".

Департамент комунальної власності своїм листом №01-13/2353 від 03.04.2015 року звернувся до ФОП ОСОБА_1 щодо направлення на адресу департаменту розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для підготовки відповідного рішення Одеської міської ради.

Як було встановлено у ході розгляду справи наданий позивачем розрахунок розміру орендної плати за земельну ділянку станом на 21.04.2016 року, стосується договору оренди, який було передано разом з проектом договору оренди земельної ділянки, п.4, в якому визначено саме розмір орендної плати та строки її внесення до юридичного департаменту Одеської міської ради 07.06.2016 року за №01-13/2634.

Ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом ст. 235 ЦК України обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Як встановлено матеріалами справи, на переданій за договором № 227 від 18.11.2014р. земельній ділянці знаходиться адміністративна та складські будівлі, які належать позивачу.

Проте, земля, на якій розташований належний позивачу об'єкт, на час укладення спірного договору, не була сформована у земельну ділянку і не могла бути переданою по договору оренди, а тому відсутні підстави вважати, що сторони діяли протиправно та з браком дійсного внутрішнього волевиявлення, укладаючи - з додержанням принципу свободи договору - угоду про оплатне користування землею, яка знаходиться у фактичному користуванні позивача, оскільки на ній знаходяться належні останньому об'єкти нерухомості.

Проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку, що спірний договір не містить будь-яких доказів на підтвердження настання інших правових наслідків, окрім тих, що були передбачені договором на резервування (використання) місця розташування об'єкту.

Таким чином, умови договору були фактично виконані саме в той спосіб, який було передбачено договором. Жодних інших правовідносин, які не обіймалися умовами вказаного договору, між сторонами не виникло.

Згідно положень статті 1 Господарського процесуального кодексу України та статті 15 Цивільного кодексу України, право на звернення до суду мають лише ті особи, які доведуть факт порушення або оспорювання відповідачем своїх прав і охоронюваних законом інтересів, у даному випадку, у зв'язку з укладенням договору резервування (використання) місця розташування об'єкта доведуть право вимоги до свого процесуального опонента.

Незважаючи на те, що в контексті цих норм для звернення до господарського суду за судовим захистом з відповідним позовом достатньо лише суб'єктивного уявлення особи про те, що її право або інтерес підлягає захисту, якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення права або легітимного інтересу відсутнє, суд повинен відмовити в позові.

Відповідно до наведених норм та інших норм законодавства України зміст термінів "право на звернення до суду" і "право вимоги" не є тотожними. Розглядаючи справу, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

В Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Справа № 1-10/2004 витлумачено поняття легітимного інтересу, а також зазначено, що інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави чи "всіх співвітчизників" або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права. Наголос на "охоронюваності законом" чи законності того чи іншого інтересу законодавець робить не завжди, зважаючи на те, що згадувані у законах інтереси не суперечать Конституції України або випливають з її змісту. Таке акцентування, про що, у першу чергу, свідчать Цивільний процесуальний кодекс України, Кримінально-процесуальний кодекс України, Господарський процесуальний кодекс України, застосовується лише у разі, коли не виключена можливість шляхом зловживання інтересами, прагненнями, використовуючи ті чи інші юридичні норми, забезпечити реалізацію незаконних інтересів.

Аналогічних висновків дійшов Вищий Господарський суд України у постанові від 07.06.2016 року у справі №916/3346/15 та у постанові № 916/4783/14 від 17.05.2016 року.

Оскільки з матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що після укладення договору позивач добровільно виконував його умови та вносив плату за спірним договором, отже усвідомлював суть вчиненого ним правочину, відсутні підстави вважати, що укладенням оспорюваного договору було порушено права або законні інтереси позивача.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу доводів та заперечень.

Статтею 32 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги, що умови договору були визначені згідно з відповідним рішенням Одеської міської ради, інших підстав визнання вказаного договору недійсним, крім його удаваності, позивач не навів, доказів, що підтверджують таку удаваність, не надав, крім того не довів порушення укладенням оспорюваного договору жодних своїх прав або законних інтересів, суд, керуючись вищевказаним принципом диспозитивності сторін, доходить висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору на резервування (використання) місця розташування об'єкту № 227 від 18.11.2014р.

Згідно ст. 49 ГПК України, за умови відмови судом в задоволенні позовних вимог, витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовлено повністю

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 09 грудня 2016 р.

Суддя Г.І. Гуляк