РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016Справа №910/18777/16
за позовом Міністерства оборони України

до Приватного підприємства "АЛЛЕН-БІЗНЕС"

про стягнення 5 524,35 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Кривошея Д.В. (довіреність № 220/823/д від 30.12.2015)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "АЛЛЕН-БІЗНЕС" (відповідач) про стягнення пені у розмірі 5 524,35 грн. за порушення умов договору №286/3/15/398 від 16.09.2015.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №286/3/15/398 від 16.09.2015 в частині своєчасної поставки товару, обумовленого договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2016 порушено провадження у справі № 910/18777/16 та призначено її до розгляду на 17.11.2016.

В судове засідання 17.11.2016 з'явився представник позивача, надав оригінали документів для огляду, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 відкладено розгляд справи на 06.12.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

28.11.2016 та 05.12.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

У судовому засіданні 06.12.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 06.12.2016 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу направлено на адресу місцезнаходження, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 06.12.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.09.2015 між Міністерством оборони України (далі - замовник) та Приватним підприємством "АЛЛЕН-БІЗНЕС" (далі - постачальник) укладено договір № 286/3/15/398 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується у 2015 році поставити замовнику одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (Лот 7. Костюм літній польовий), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані в цьому Договорі.

Відповідно до п. 1.2 Договору, номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги до товару, строки поставки визначаються Специфікацією.

Відповідно до Специфікації, яка зазначена у п. 1.2 Договору, найменування товару - костюм літній польовий, строк поставки - до 15.11.2015 включно, ціна за одиницю товару - 575,45 грн. без ПДВ.

Згідно з п. 1.3 Договору замовник має право зменшувати обсяг закупівлі за Договором залежно від реального фінансування видатків.

Положеннями п. 5.1 Договору встановлено, що товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо.

Датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника (п. 5.3 Договору).

Пунктом 6.3.1 Договору встановлений обов'язок постачальника забезпечити поставку товару у строки, визначені Договором.

Відповідно до п. 7.3.4 Договору, за порушення строків виконання зобов'язань постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки .

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 10.1 Договору).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що поставка товару була здійснена відповідачем із простроченням терміну, встановленого у п. 1.2 Договору, а тому позивачем заявлені до стягнення штрафні санкції за прострочення терміну поставки у розмірі 5 524,35 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є Договором поставки.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 1.2 Договору сторони встановили обов'язок відповідача поставити товар до 15.11.2015 включно.

З Акту приймального контролю (якості) № 2 вбачається, що товар у кількості 800 од. було поставлено відповідачем лише 20.11.2015, тобто з порушенням строків, встановлених Договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

Так, ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, яку останні несуть за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями, відповідно до ст. 217 Господарського кодексу України, визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, як-то відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частина 4 ст. 230 ГК України визначає, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Дії відповідача є порушенням прийнятих на себе за Договором зобов'язань, тому є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності.

Згідно з п. 7.3.4 Договору, за порушення строків виконання зобов'язань постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки .

З огляду на зазначений пункт Договору, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 5 524,35 грн. за період з 16.11.2015 по 20.11.2015 нараховану на суму 552 432,00 грн. (800 од. * (575,45 (ціна за од. без ПДВ) + ПДВ)).

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд встановив, що останній є невірним, оскільки позивачем невірно визначено період прострочення виконання відповідачем зобов'язань.

Так, позивач визначає початкову дату для нарахування пені - 16.11.2015, кінцеву - 20.11.2015.

Позивачем помилково включено у період прострочення дату, в яку відповідачем здійснена поставка товару - 20.11.2016, оскільки у день поставки зобов'язання вважається виконаним, а тому відсутні підстави для здійснення нарахування штрафних санкцій у вказаний день.

У відповідності до положень пункту 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Здійснивши перерахунок пені з урахуванням вищенаведеного, за період з 16.11.2015 по 19.11.2015, суд встановив, що розмір пені становить 4 419,46 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, зважаючи на прострочення відповідачем поставки товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Міністерства оборони України підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "АЛЛЕН-БІЗНЕС" (02152, м. Київ, вул. Серафимовича, буд. 15/1, кв. 90, код 30682460) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, код 00034022) 4 419,46 грн. пені та 1 102,40 грн. витрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2016.

Суддя С.О. Турчин