ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 р. Справа № 922/3530/16

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільф", вул. Серьогіна,10, м.Полтава, 36016

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Айтікон", вул.Жовтнева, 72, м.Полтава, 36029

2.Товарної Біржі "Універсальна міжрегіональна", вул. Юр`ївська 17, м.Харків, 61050

про визнання недійсними договорів поруки

Суддя Киричук О.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 09.11.2016р.

від відповідача 1: не зявився

від відповідача 2: не зявився

Розглядається позовна заява про (1) визнання недійсним договору поруки від 12.03.2008 року, що укладений між ТОВ «Сільф» як поручителем та ТОВ «Айтікон» як боржником; (2) визнання недійсним договору поруки від 12.03.2008 року, що укладений між ТОВ «Сільф» як боржником та ТОВ «Айтікон» як поручителем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані договори поруки не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказані обставини, на думку позивача, є достатніми підставами для визнання спірного договору поруки недійсним.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві.

Відповідачі відзив на позов не надали, явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи.

Керуючись ст. 75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу і вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив:

Позивач вказує, що 12.03.2008 року між ТОВ «Сільф» як поручителем та ТОВ «Айтікон» як боржником укладено договір поруки, згідно якого Поручитель поручається перед особами, що є власниками облігацій, емітованих Боржником (в подальшому іменується кредиторами), за виконання зобов'язань щодо погашення Боржником номінальної вартості облігаційного займу в розмірі 58 997 500.

Згідно п.1.1 договору у відповідності до умов цього договору поручитель поручається перед особами, що власниками облігацій, емітованих боржником, за виконання зобов"язань щодо погашення боржником номінальної вартості облігаційного займу в розмірі 58 997 500,00 грн.

Також, позивач стверджує, що 12.03.2008 року між ТОВ «Айтікон» як поручителем та ТОВ «Сільф» як боржником укладено договір поруки, згідно якого Поручитель поручається перед особами, що є власниками облігацій, емітованих Боржником (в подальшому іменується кредиторами), за виконання зобов'язань щодо погашення Боржником номінальної вартості облігаційного займу в розмірі 58 997 500.

Згідно п.1.1 договору у відповідності до умов цього договору поручитель поручається перед особами, що власниками облігацій, емітованих боржником, за виконання зобов"язань щодо погашення боржником номінальної вартості облігаційного займу в розмірі 58 997 500,00 грн.

Вважаючи, що вищевказані договори поруки суперечать вимогам чинного законодавства позивач звернувся з позовом про визнання їх недійсними.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умова договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Загальні засади поруки визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Тобто, договір поруки за змістом приписів статей 553, 554 ЦК України укладається кредитором за зобов'язанням, яке забезпечується порукою, і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою. Законодавством України не передбачено і не випливає зі змісту правовідносин поруки обов'язку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору (див. постанови Вищого господарського суду України від 07.09.2010 N 53/86-09, від 07.09.2010 N 14/212пд).

З наданих суду копій договорів від 12.03.2008 року, вбачається, що вони підписані ТОВ «Сільф» (в першому випадку як поручителем, в іншому - як боржником) та ТОВ «Айтікон» (в першому випадку як боржником, в іншому - як поручителем), підпис кредитора на договорах відсутній. Крім того, в самому тексті договорів відсутні відомості про наявність конкретної особи кредитора.

За даних обставин, суд дійшов висновку, що спірні договори від 12.03.2008 року з огляду на їх зміст, суб"єктний склад, обсяг прав та обов"язків, є такими, що суперечать приписам статей 553, 554 ЦК України, тому не є укладеними.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Оскільки судом встановлено, що договір від 12.03.2008 року, підписаний ТОВ «Сільф» як поручителем та ТОВ «Айтікон» як боржником, та договір від 12.03.2008 року, підписаний між ТОВ «Сільф» як боржником та ТОВ «Айтікон» як поручителем, є неукладеними, у задоволенні позову про визнання їх недійсними, зокрема і з тих підстав, що вони не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, слід відмовити.

Згідно зі статтею 49 ГПК України в разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 05.12.16 р.

Суддя Киричук О.А.