РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р. Справа № 918/959/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційні скарги особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1, та відповідача-1 приватного підприємства "Авто-Рівне" на рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. у справі №918/959/16

за позовом заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі:

1) Рівненської міської ради

2) Управляння освіти виконавчого комітету Рівненської міської ради

до 1) приватного підприємства "Авто-Рівне"

2) Рівненського міжшкільного навчально-виробничого комбінату

про визнання недійсним договору та зобов'язання повернути майно

за участю:

представника органу прокуратури - ОСОБА_2

представника позивача - не з'явився

представника відповідача 1- не з'явився

представника відповідача 2 - не з'явився

апелянта ОСОБА_1 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 року у справі №918/959/16 (суддя Торчинюк В.Г.) позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 25.04.2008 року, укладений між Рівненським міжшкільним навчально-виробничим комбінатом та приватним підприємством "Авто-Рівне". Зобовязано приватне підприємство "Авто-Рівне" звільнити нежитлове приміщення площею 389,7 м.кв., вартістю 415900 грн. 00 коп., що знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця Соборна, 269, передане на підставі договору оренди від 25.04.2008 року та повернути вказане приміщення балансоутримувачу Рівненському міжшкільному навчально-виробничому комбінату шляхом підписання акту прийому-передачі.

В обґрунтування свого рішення, суд зокрема зазначив, що умови спірного договору суперечать діючому законодавству, а саме ч.5 ст. 63 закону України "Про освіту", оскільки орендоване майно було надано в оренду для здійснення діяльності не повязаної з навчально-виховним процесом, вказане є підставою для визнання договору недійсним на підставі положень ч.3 ст. 207 Господарського кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1. Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що з 01.11.2016 року його було звільнено з приватного підприємства "Авто-Рівне" у звязку з визнанням недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 25.04.2008 року, а тому на думку апелянта рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 року у справі №918/959/16 порушує його права. Просить рішення суду першої інстанції від 20.09.2016 року у справі №918/959/16 скасувати, та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Також до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся відповідач-1, приватне підприємство "Авто-Рівне". Скаржник зазначає, що не був повідомлений належним чином про розгляд даної справи в суді першої інстанції, у звязку з чим був позбавлений можливості подати заяву про застосування строків позовної давності. Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що передача обєкту оренди і, відповідно, оспорюваний договір, суперечать чинному законодавству, оскільки п. 4 ч.4 ст. 61 Закону України "Про освіту" передбачено, що додатковими джерелами фінансування є доходи, зокрема, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Просить рішення суду першої інстанції від 20.09.2016 року у справі №918/959/16 скасувати, та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Рівненська місцева прокуратура подала відзиви на апеляційні скарги в яких просить рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 року у справі №918/959/16 залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та ПП "Авто-Рівне" залишити без задоволення.

02.12.2016 р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від ПП "Авто-Рівне" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з неможливістю забезпечити явку представника в судове засідання та з метою належного представництва інтересів апелянта.

Колегія суддів з приводу заявленого клопотання вважає за необхідне зазначити, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до абз.1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Водночас, згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника ПП "Авто-Рівне".

Розглянувши апеляційні скарги та відзиви на них, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника органу прокуратури, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до п.1.1 статуту Рівненського міжшкільного навчально-виробничого комбінату, затвердженого наказом управління освіти Рівненського міськвиконкому №765 від 15.12.2004 р., Рівненський міжшкільний навчально-виробничий комбінат (скорочена назва МНВК) створений згідно з рішенням виконкому Рівненської міської ради №1552/6 від 19.12.1974 року та знаходиться у комунальній власності.

Матеріально-технічна база Комбінату включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло, інші матеріальні цінності, вартість яких відображена у балансі Комбінату (п. 5.1 статуту).

Відповідно до п. 1.5 статуту РМНВК головною метою комбінату є забезпечення реалізації прав громадян на здобуття професійної та допрофесійної освіти у системі повної загальної середньої освіти.

Відповідно до рішення Рівненської міської ради народних депутатів від 10.07.2003 року №403 Комбінат має в користуванні навчальні корпуси №1 і №2, закриту стоянку для автомобілів, автодром, земельну ділянку де розміщуються господарські будівлі (п. 5.6 статуту).

Рівненський міжшкільний навчально-виробничий комбінат є балансоутримувачем приміщення за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 269, що підтверджується інвентарною карткою №1 від 06.10.1999 року (а.с. 44) та закритої стоянки на 10 автомобілів, що знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 269, що підтверджується інвентарною карткою №9 від 06.10.1999 р. (а.с. 45).

Для обслуговування навчально-виробничих та допоміжних будівель, що знаходяться за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 269, рішенням Рівненської міської ради від 10.07.2003 року №403 комбінату було надано у постійне користування земельну ділянку прощею 0,7078 га, що підтверджується держаним актом на право постійного користування землею від 03.09.2003 року (а.с. 51-52).

25.04.2008 року між Рівненським міжшкільним навчально-виробничим комбінатом (надалі - орендодавець, балансоутримувач, комбінат) та приватним підприємством "Авто-Рівне" укладено договір оренди нежитлового приміщення (надалі - договір оренди), у відповідності до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення для облаштування станції техобслуговування автомобілів, за адресою місто Рівне, вулиця Соборна, 269, загальною площею 389 м.кв., яке знаходиться на балансі Рівненського міжшкільного навчально-виробничого комбінату, оцінка якого становить 276800 грн. станом на 30 листопада 2007 року (а.с. 19 - 22).

Згідно пункту 2.1. договору оренди, строк його дії встановлюється з 25 квітня 2008 року по 02 листопада 2010 року.

За пунктом 2.2. договору оренди при відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

На виконання умов договору оренди 25.04.2008 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 складено акт приймання-передачі нежитлового приміщення Рівненського МНВК, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 269, загальною площею 389,7 м.кв. (а.с. 27).

26.01.2012 року, 07.02.2014 року та 28.08.2014 року між орендодавцем та орендарем було укладено додаткові угоди, відповідно до яких було змінено вартість орендованого майна, розмір щомісячної орендної плати та у кінцевій редакції визначено, напрям використання орендованого майна: на площі 43,1 м.кв. - розміщення перукарні, на площі 32,5 м.кв. - розміщення торговельного об'єкту з продажу авто товарів; на площі 292,1 м.кв. розміщення майстерні з ремонту, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів, на площі 22,0 м.кв. - розміщення майстерні з виготовлення та ремонту швейних виробів (а.с. 24-26).

Положення частини 2 статті 16 ЦК України та стаття 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Система освіти складається із закладів освіти, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти (ст. 28 Закону України "Про освіту").

Частиною 1 ст. 63 Закону України "Про освіту", що кореспондується з ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальну середню освіту", визначено, що матеріально-технічна база закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Статтею 61 Закону України "Про освіту" визначено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень.

В той же час, за вимогами ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Аналізуючи ст. ст. 61, 63 Закону України "Про освіту", колегія суддів дійшла висновку, що об'єкт освіти не може використовуватися не за призначенням та може бути переданий в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Згідно витягу з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.08.2016 року, видами діяльності ПП "Авто-Рівне" є технічне обслуговування та ремонт автомобілів, роздрібна торгівля автомобільними деталями та приладдям (а.с. 57-59).

Колегією суддів встановлено, що спірним договором оренди фактично змінено цільове призначення приміщення навчального закладу та визначено його використання для розміщення перукарні, торговельного об'єкту з продажу авто товарів, майстерні з ремонту, що здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів та майстерні з виготовлення та ремонту швейних виробів, тобто для проведення господарської (підприємницької) діяльності орендарем, а отже використання приміщення переданого в оренду за спірним договором з освітньою діяльністю не пов'язана.

Відповідно до п.2.10 статуту РМНВК навчання та виробнича практика учнів може здійснюватись в кабінетах, навчально-виробничих майстернях, лабораторіях Комбінату та на основі відповідних договорів, у виробничих майстернях і кабінетах інших навчальних закладів Міністерства освіти і науки України, навчальних господарствах, цехах підприємств, в установах, організаціях, на будівельних майданчиках тощо.

Однак, зміст оскаржуваного договору оренди не передбачає проходження практичних уроків (виробничої практика) учнями РМНВК на робочих місцях (виробництві) приватного підприємства "Авто-Рівне".

Лист ПП "Авто-Рівне" №2 від 28.11.2016 року адресований Рівненському навчально-виробничому комбінату з пропозицією забезпечувати проходження навчально-вирибночої практики учнів РМНВК та лист-відповідь РМНВК від 03.12.2016 року №158, про те, що останній не заперечує проти проходження учнями виробничої практики, оцінюються колегією суддів критично, оскільки вказані листи не можуть свідчити про використання відповідачем-1 орендованого приміщення впродовж 2008-2016 років, тобто впродовж тривалого фактичного користування орендарем приміщенням, у відповідності до ст. 63 Закону України "Про освіту" для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Відтак, передача в оренду приміщення Рівненського міжшкільного навчально-виробничого комбінату, який має статус державного навчального закладу та фінансується з відповідного бюджету, для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, суперечить вимогам чинного законодавства.

Встановивши, що приміщення передано в користування за договором оренди від 25.04.2008 року відповідачу-1 для здійснення підприємницької діяльності, яка не пов'язана з навчально-виховним процесом, що є порушенням ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", суд першої інстанції дійшов вірних висновків про визнання спірного договору недійсним.

Положеннями ст. 216 ЦК України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України).

Дійшовши висновків про недійсність договору оренди від 25.04.2008 року, суд першої інстанції, обґрунтовано зобов'язав відповідача-1 звільнити орендоване приміщення.

Оцінюючи доводи апелянта, ПП "Авто-Рівне", щодо можливості застосування у спірних правовідносинах строку позовної давності у відповідності до ст. ст. 257, 261 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема, у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Судом першої інстанції на юридичну адресу ПП "Авто-Рівне", а саме: м. Рівне, вул. Струтинської, 31/101, було надіслано ухвалу про порушення провадження у даній справі з повідомленням про дату, час та місце судового засідання. Однак, поштовий конверт повернувся з відміткою "повернуто за закінченням терміну зберігання" (а.с.63-64).

Пунктом 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що за змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час та місце розгляду справи судом.

З наведеного слідує, що ПП "Авто-Рівне" було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду даної справи в суді першої інстанції. Відповідач-1 не забезпечив явку свого представника в судове засідання 20.09.2016 року, однак це не позбавляло його права та можливості подати (надіслати поштою) місцевому господарському суду заяву про застосування строків позовної давності.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем-1 не доведено неможливість подання заяви про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції, а тому відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" така заява не може бути врахована при вирішенні спору в суді апеляційної інстанції, зокрема, як підстава для скасування рішення місцевого господарського суду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги поданої ОСОБА_1, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 24.04.2008 року, укладеного між Рівненським навчально-виробничим комбінатом та ПП "Авто-Рівне", натомість апелянт ОСОБА_1 звертаючись до суду з апеляційною скаргою у даній справі, зазначає про порушення своїх прав та інтересів, оскільки, у звязку з визнанням договору оренди від 25.04.2008 року недійсним, його було звільнено з приватного підприємства "Авто-Рівне". Колегією суддів встановлено, що оскаржуваний договорів оренди не врегульовує правовідносин між ПП "Авто-Рівне" та фізичною особою ОСОБА_1 та стосується виключно господарської діяльності вказаного підприємства, а трудовий спір, що виник між ОСОБА_1 та ПП "Авто-Рівне" повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства.

В п. 52 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ ГПК України" із змінами і доповненнями зазначено, що у розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК України підстав), повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Враховуючи вищевикладене, оскільки наявності правового зв'язку між скаржником ОСОБА_1 та сторонами у справі судом апеляційної інстанції не встановлено, то апеляційне провадження в цій частині на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України підлягає припиненню, оскільки в даному випадку відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. у справі №918/959/16 - припинити.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 20.09.2016 р. у справі №918/959/16 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача-1 приватного підприємства "Авто-Рівне" - без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи №918/959/16 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.