ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа № 920/472/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю №15-7515 від 29.12.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Суми (вх.№2527 С/2-8) на рішення господарського суду Сумської області від "04" липня 2016 року у справі № 920/472/16

за позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Суми,

до Публічного акціонерного товариства Сумихімпром, м. Суми,

про стягнення 1458338,70 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Сумихімпром про стягнення з відповідача 1458338,70 грн., в тому числі: 1455282,60 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015р. відповідно до статті 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, зокрема за недотримання встановленого статтею 19 цього Закону нормативу із зайняття інвалідами 31 робочого місця; 3056,10 грн. пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій.

Рішенням господарського суду Сумської області від 04.07.2016р. (суддя Моїсеєнко В.М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016р. у справі №920/472/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також в апеляційній скарзі заявник просив здійснювати розгляд справи за відсутністю свого представика.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що обставини, на які послався господарський суд першої інстанції в якості підстав для відмови в позові, а саме надсилання відповідачем на виконання вимог статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні звітів форми № 3-ПН до Сумського міського центру зайнятості, не свідчать про виконання ним вимог статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні , яка встановлює норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів та обовязок особи, яка використовує найману працю, забезпечити працевлаштування інвалідів, а тому ці обставини не є підставами, які звільняють відповідача від сплати адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 цього Закону за порушення зазначеного нормативу.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти доводів, викладених в апеляційній скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснень представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, законність, обгрунтованість рішення, та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, повторно розглянувши справу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

24.10.2011р. порушено провадження у справі № 5021/2509/2011 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції" про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром".

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 30.10.2012 року у даній справі введено процедуру санації боржника - ПАТ "Сумихімпром".

Виходячи зі змісту положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зокрема ст. 1, ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 25, поточні вимоги кредитора - це неоплачені боржником вимоги, які виникли в процедурах банкрутства, за період після порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство і до винесення постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора.

Отже, відповідно до вимог даного Закону, до визнання боржника банкрутом суд, що розглядає справу про банкрутство, має відмовляти у прийнятті заяв поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобовязаннях, які виникли після порушення провадження у справі, оскільки спори за такими вимогами підлягають розгляду у порядку позовного провадження.

Разом з тим, після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури поточні вимоги переходять у категорію конкурсних та повинні бути заявлені в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з наступним визнанням їх судом та включенням до реєстру вимог кредиторів.

Виходячи з викладеного, поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори за поточними вимогами підлягають розгляду у порядку позовного провадження.

Такої правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 05.08.2014р. у справі №922/4169/13.

Частина 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України визначає, що до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають право звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа підвідомча та підсудна господарському суду шляхом її розгляду у позовному провадженні.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, відповідач ПАТ Сумихімпром є юридичною особою та відповідно до вимог Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, перебуває на обліку за місцем реєстрації в Сумському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.

Відповідно до наданого відповідачем звіту форми 10-ПI № 211 за 2015 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу Публічного акціонерного товариства Сумихімпром у 2015 році становила 4397 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, 145 осіб. Разом з цим, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, становить 176 осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем порушено встановлений ч. 1 статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за 2015 рік, а саме, 31 місце, призначене для працевлаштування інвалідів на підприємстві відповідача не зайнято інвалідами, у звязку з чим, відповідно до статті 20 зазначеного Закону, він зобовязаний був самостійно сплатити передбачені статтею 20 цього Закону за таке порушення адміністративно-господарські санкції в розмірі 1455282,60 грн., а також пеню за порушення термінів сплати цих санкцій в сумі 3056,10 грн. за період з 16.04.2016 р. до 18.04.2016 р.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилається на те, що ним вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, вина відповідача відсутня, у звязку з чим немає підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць та нарахування пені.

При цьому відповідач зазначає, що у 2015 році Сумським міським центром зайнятості на підприємство було направлено лише тринадцять осіб, з яких чотири особи були працевлаштовані, вісім осіб відмовилися від працевлаштування, одній особі було відмовлено у звязку з відсутністю вільного робочого місця для даної кандидатури.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, зважаючи на наступні підстави.

Відповідно до норм ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Як зазначалось вище, відповідно до наданого відповідачем звіту форми 10-ПI № 211 за 2015 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу Публічного акціонерного товариства Сумихімпром у 2015 році становила 4397 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, 145 осіб, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, становить 176 осіб.

Відповідно до статті 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України серед засобів відповідальності у сфері господарювання передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.

Згідно зі статтею 238 цього Кодексу за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Зважаючи на наведені норми, передбачені статтею 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), а є засобом відповідальності у сфері господарювання, що передбачає застосування заходів впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням ним правопорушення.

Разом із тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Обовязки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, а саме, відповідно до ч. 3 цієї статті підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, частиною першою цієї статті передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Абзацом четвертим пункту 2 статті 19 Закону України "Про зайнятість населення" визначено право державної служби зайнятості направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) інвалідів, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки та рекомендацій МСЕК, наявних у них кваліфікації і знань та з урахуванням їх побажань.

Таким чином, обов'язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Разом з тим, згідно зі статтею 18-1 зазначеного Закону пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості, а тому обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 20.06.2011 р. у справі № 21-60а11 та від 02.04.2013 р. у справі № 21-95а13, які прийняті за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а тому висновки цих постанов відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обовязковими для всіх судів України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за результатом працевлаштування відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України є укладення трудового договору між працівником (в даному випадку інвалідом) та власником підприємства або уповноваженим ним органом. Тобто, безпосереднє працевлаштування інвалідів здійснюється роботодавцями.

Отже, зважаючи на наведені норми, при розгляді даної справи підлягають встановленню наступні обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, відповідач відповідно до покладених на нього законодавством обовязків вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, а тому незайнятість необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів виникла не з вини відповідача, у звязку з чим на нього не може бути покладена відповідальність, передбачена статтею 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні через відсутність у діях відповідача правопорушення.

Так, відповідачем в період з 01.01.2015 по 31.12.2015 року створено 180 робочих місця для працевлаштування інвалідів за різними спеціальностями згідно зі штатним розписом керівників, спеціалістів, службовців та робітників ПАТ Сумихімпром , тобто у кількості, що відповідає передбаченому законом нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, що підтверджуються штатним розписом керівників, спеціалістів, службовців та робітників ПАТ Сумихімпром для працевлаштування інвалідів, що введено в дію з 01.01.2015 року, загальна кількість штатних одиниць 180 (т.1 а.с. 126-132).

Протягом 2015 року відповідач, відповідно до положень абзацу другого пункту 2 статті 19 Закону України «Про зайнятість населення», повідомляв органи державної служби зайнятості про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів шляхом подачі звітів форми № 3-ПН, копії яких наявні у матеріалах справи. ( т.1 а.с. 113-125).

Також відповідачем протягом 2015 року додатково подавалась інформація про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів в Зарічну МСЕК, Сумську міжрайонну МСЕК, Ковпаківський МСЕК, Сумську обласну громадську організацію інвалідів України Поступ, Сумську міську громадську організацію інвалідів України Доброта, Сумська міська громадська організація інвалідів Рука допомоги. ( т.1 а.с. 33-112).

Згідно з інформацією, наданою Сумським міським центром зайнятості, викладеною у листі № 03/1566 від 29.06.2016 р.(т. 1 а.с. 149), у 2015 році Сумським міським центром зайнятості на заявлені відповідачем вакансії направлялись 12 осіб, з яких 2 особи працевлаштовані за виданими направленнями, 10 осіб відмовились від запропонованих вакансій.

В додатку № 1 до цього листа (т. 1 а.с. 149) зазначено перелік осіб , яким видавались направлення Сумським міським центром зайнятості: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також надані копії направлень до відповідача на працевлаштування наступних осіб інвалідів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 Крім того, як вбачається з наданої Сумським міським центром зайнятості інформації, 2 особи - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відмовились від запропонованих вакансій, але корінці направлень до центру зайнятості не повернули.

Також в матеріалах справи наявні надані відповідачем копії направлень до відповідача на працевлаштування Сумським міським та Сумським районним центрами зайнятості наступних осіб - інвалідів: ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 20), ОСОБА_14М.(т. 1 а.с. 21), ОСОБА_3В.( т. 1 а.с. 22), ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 23), ОСОБА_4О.(т. 1 а.с. 24), ОСОБА_9 ( т. 1 а.с. 25), ОСОБА_8А.(т. 1 а.с. 26), ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 27), ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 28) ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 29), ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 30), ОСОБА_16 ( т. 1 а.с. 31), ОСОБА_17 (т.1 а.с. 32), ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 154).

Таким чином матеріалами справи підтверджується направлення Сумським міським центром зайнятості та Сумським районним центром зайнятості у 2015 році до відповідача на працевлаштування 16 осіб.

З копій корінців зазначених направлень, наведеного листа Сумського міського центру зайнятості, письмових пояснень відповідача вбачається, що з направлених у 2015 році Сумським центром зайнятості до відповідача на працевлаштування осіб:

- чотири особи: ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_2, ОСОБА_15, -працевлаштовані;

- девять осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 , ОСОБА_16 відмовились від працевлаштування (при цьому ОСОБА_16 з 15.10.2015 р. була працевлаштована відповідачем за розпорядженням № 1173 від 15.10.2015 р. на посаду діловода );

- дві особи: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з питань працевлаштування до відповідача не зверталися;

- ОСОБА_17 було відмовлено у працевлаштуванні на підставі того, що робоче місце, на яке його направлено було зайнято з січня 2015 року у звязку з відсутністю потреби у персоналі «Діловод» через запровадження на підприємстві відповідача інформаційної автоматизованої системи «ІС Підприємство», про що відповідачем подано відповідну звітність за формою 3-ПН.

Таким чином відповідач у 2015 році виконав покладені на нього Законом обовязки стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що виконання відповідачем зазначених обовязків не звільняє його від сплати передбачених статтею 20 Закону Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні адміністративно-господарських санкцій суперечать вищенаведеним нормам матеріального права та обовязковій для всіх судів України правовій позиції Верховного суду України щодо їх застосування до спірних правовідносин.

Отже, оскільки відсутні підстави для застосування до відповідача передбачених статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" адміністративно-господарських санкцій, відповідно відсутні й підстави для застосування передбаченої цією статтею пені за прострочення сплати цих санкцій.

Окрім цього, господарський суд першої інстанції додатковими підставами для відмови у стягненні пені правомірно зазначив наступне.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 24.10.2011року порушено провадження у справі № 5021/2509/2011 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Промислові інвестиції, м. Київ про банкрутство Публічного акціонерного товариства Сумихімпром. Пунктом 5 зазначеної ухвали введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та визначено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообовязкового державного соціального страхування, податків і зборів (обовязкових платежів).

Відповідно до статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції станом на 22.09.2011 року), протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обовязкових платежів).

Тобто, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не повязаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 12 березня 2012 року у справі № 3-71гс12.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 04 липня 2016 року у справі № 920/472/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційній інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 12.12.16

Головуючий суддя І.В. Тарасова

суддя О.О. Крестьянінов

суддя О.А. Пуль