РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/19851/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-виробничий центр

інвалідів "Добрик-Інтер"

до Комунального підприємства "Київський метрополітен"

про визнання договору недійсним

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Турчин О.В. - представник за угодою б/н від 20.10.2016
від відповідача Василенко Т.О. - представник за довіреністю № 170 від 25.12.2015

У судовому засіданні 14.12.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-виробничий центр інвалідів "Добрик-Інтер" (надалі - позивач) до Комунального підприємства "Київський метрополітен" (надалі - відповідач) про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.07.10 між сторонами було укладено договір оренди № 66-Упр (Ор)-10, відповідно до умов якого відповідач передав в орендне користування позивача частину вестибюлю (переходу) № 2, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) на станції метро "Позняки" для торгівлі непродовольчими товарами. Строк дії договору передбачений до 30.06.2013. Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання договору в частині недійсним, оскільки вважає, що зміст договору оренди не відповідає нормам чинного законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2016 порушено провадження у справі № 910/19851/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 30.11.2016.

28.11.16 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання позивача про витребування у відповідача матеріали технічної інвентаризації, технічний паспорт станції метро "Позняки", станом на 02.07.2010, оскільки вказані документи підтверджують наявність або відсутність відокремленої частини вестибюлю № 2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 розгляд справи в порядку ст. 77 ГПК України було відкладено на 14.12.2016.

У судовому засіданні 14.12.2016 представник позивача підтримав клопотання про витребування доказів, подане 28.11.2016.

Представник відповідача щодо заявленого клопотання заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Суд відмовив в задоволенні клопотання поивача про витребування додаткових доказів у зв'язку з необґрунтованістю.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача на виконання вимог ухвали суду надав документи для долучення до матеріалів справи та письмовий відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог та зазначає, що посилання позивача на неправомірність застосування відповідачем умов п. 3.5. договору є безпідставними, оскільки підписуючи договір оренди, позивач фактично погодився з визначеними ним умовами, в тому числі п. 3.5. та п. 14.4. договору, та не заперечував щодо укладення договору на визначених умова, користувався об'єктом оренди протягом терміну дії договору, сплачував орендну плату та отримував прибуток від здійснення господарської діяльності в даному об'єкті. Проте, на даний час позивач, з метою ухилення від сплати заборгованості по орендній платі, намагається визнати недійсними дані пункти договору.

Відповідач також зазначає, що 04.10.2016 Господарським судом міста Києва прийнято рішення у справі № 910/15116/16, яким задоволено позовні вимоги про КП "Київський метрополітен" щодо стягнення заборгованості за договором оренди від 02.07.2010 № 66-Упр (Ор)-10 та фактично підтверджено правомірність стягнення з позивача заборгованих коштів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

02.07.2010 між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (надалі - орендодавець/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Учбово-виробничий центр інвалідів "Добрик-інтер" (наділі - орендар/позивач) було укладено договір оренди № 66-Упр(Ор)-10 (надалі - договір), згідно умов якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради № 48/2117 від 17.09.2009 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), що знаходиться за адресою: станція метро "Позняки" (вестибюль № 2) для торгівлі непродовольчими товарами.

Даний договір визначає взаємовідносини сторін щодо строкового, платного користування орендарем об'єктом оренди (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору об'єктом оренди є частина переходу (вестибюлю), визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект" тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 7,3 кв. м., згідно з викопіюванням з Схем тимчасового розташування МАФ.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства "Київський метрополітен" (п. 2.4 договору).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди.

Згідно акту приймання-передачі приміщення від 02.07.2010 орендодавець передав, а орендар прийняв частину переходу станції метро "Позняки" (вестибюль № 2), площею 7,3 кв. м.

Відповідно до п. 9.1. договору сторонами встановлено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київської міської ради від 17.09.2009 № 48/2117 діє з 02.07.2010 року до початку реконструкції (відповідно до розпорядження КМГ від 31.10.08 № 1496), але не більше ніж до 30.06.2013 року (два роки 364 дні).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 у справі № 910/22558/15 встановлено, що термін дії договору закінчився 30.06.2013 та задоволено вимоги Комунального підприємства "Київський метрополітен" про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-виробничий центр інвалідів "Добрик-інтер" з нерухомого майна (частину переходу), що знаходиться за адресою: м. Київ, станція метро "Позняки" (вестибюль № 2), загальною площею 7,3 кв. м. та зобов'язано демонтувати тимчасові огороджуючи конструкції.

Відповідно до п. 3.1. договору передбачено, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення Київської міської ради № 48/2117 від 17.09.2009 та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради № 34/91 від 28.09.2006 та на дату підписання договору становить 1 270,83 грн. без ПДВ.

Оплата по договору проводиться орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання- передачі про повернення об'єкта оренди орендодавцеві (п.3.5. договору).

Згідно п. 4.14. договору орендар після припинення дії договору та у разі відмови у продовженні договору зобов'язаний протягом десяти календарних днів передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю. У разі невиконання пункту 4.14. в силу вступає рішення Київради. При цьому оплата по договору нараховується орендодавцем та сплачується орендарем до дати фактичного повернення об'єкта оренди та підписання акту прийому-передачі.

Як вбачається із матеріалів справи, 02.02.2016 за актом приймання-передачі майна, орендар повернув, а орендодавець прийняв об'єкт оренди - частину переходу станції метро "Позняки" (вестибюль № 2), площею 7,3 кв. м.

За твердженням позивача, частина переходу (вестибюлю № 2) станції метро «Позняки» площею 7,3 кв. м., як окрема частина будівлі або іншої капітальної (інженерної) споруди не є виділеною та в установленому порядку не зареєстрована, про що було повідомлено відповідачем усно під час укладення договору оренди і унеможливлювало укласти та нотаріально посвідчити спірний договір строком на 3 роки.

Оскільки, орендовані в КП "Київський метрополітен" 7,3 кв.м. підлоги переходу станції метро "Позняки" не мають статусу будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини), об'єкт оренди є іншим нерухомим майном, а тому пункти 3.5., 14.4. договору оренди, які передбачають можливість нарахування орендної плати за користування майном під час прострочення (неповернення об'єкту оренди після припинення договору) - є недійсними.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом, сторони під час укладення договору оренди № 66-Упр (Ор)-10 від 02.07.2010 погодили всі істотні умови, необхідні для його дійсності та правомірності.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, визначення сторонами положень та змісту взаємних зобов'язань один одному при укладенні спірного договору є волевиявленням орендодавця та орендаря, та відповідає принципу свободи договору.

Судом встановлено, що договір оренди № 66-Упр (Ор)-10 від 02.07.2010 підписано повноважними сторонами та скріплено печатками.

Посилання позивача на неправомірність застосування відповідачем умов п. 3.5. та п. 14.4. договору не приймається судом до уваги, оскільки підписуючи 02.07.2013 редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі із вказаними пунктами договору.

Згідно ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робить застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, не склав протокол розбіжностей за наявності заперечень щодо окремих умов договору, а саме п.3.5. та п. 14.4. договору оренди. При цьому зазначивши у позовній заяві, що під час укладення договору позивачу було повідомлено, що частина переходу (вестибюлю № 2) станції метро «Позняки» площею 7,3 кв. м., як окрема частина будівлі або іншої капітальної (інженерної) споруди не є виділеною та в установленому порядку не зареєстрована.

Відповідно до статтей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав щодо визнання недійсними пунктів 3.5. та 14.4 договору, оскільки сторонами під час підписання договору оренди було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, тобто позивач фактично погодився з визначеними умовами та не заперечував щодо його укладення, що також підтверджується фактом користуванням об'єктом оренди протягом дії договору та сплатою ТОВ "Учбово-виробничий центр інвалідів "Добрик-Інтер" орендних платежів.

З огляду на вищевикладене, що судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним (в частині) договір оренди № 66-Упр (Ор)-10 від 02.07.2010, а саме: п. 3.5. та п. 4.1.4 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Учбово-виробничий центр інвалідів "Добрик-Інтер" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.12.2016

Суддя Пукшин Л.Г.