КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р. Справа№ 910/14248/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 05.12.2016

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" на рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 (повне рішення складено 26.09.2016)

у справі №910/14248/16 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз"

до Державної служби України з надзвичайних ситуацій

про визнання відмови від договору неправомірною,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ "Енергопромсоюз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, а також порушено норми процесуального та матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Коротун О.М. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/14248/16 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.12.2016, у зв'язку з виходом судді Коротун О.М. у відпустку, для розгляду справи №910/14248/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу.

01.12.2016 представником Державної служби України з надзвичайних ситуацій на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 без змін.

Представник позивача брав участь в судовому засіданні, в якому надавав свої пояснення та просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача брав участь в судовому засіданні, надавав пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" - без задоволення.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 29.09.2015 між позивачем (постачальник) та відповідачем (замовник) було укладено договір № 21-6/10 про закупівлю "Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тон)", код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 - за державні кошти (лот № 2) (далі - договір). Відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити у власність замовнику автомобілі спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тон)", код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 (лот № 2) (далі - продукція) в кількості та комплектації згідно з специфікацією (додаток 1), що є невід'ємною частиною договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити продукцію на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що замовник забезпечує приймання та оплату продукції в кількості та за цінами відповідно до специфікації (додаток 1).

Згідно з пунктом 1.3. договору умови цього договору викладені сторонами у відповідності до умов поставки DDP (загін технічної служби ГУ ДСНС в Київський області, Київська область, м. Вишневе, вул. Київська, 6) Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" (в редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору ціна договору становить 19 000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 3 166 666,65 грн. за цінами відповідно до пропозиції та специфікації з врахуванням транспортних витрат та вартості розвантажувальних робіт (додаток 1).

За умовами пункту 2.2. договору замовник керуючись вимогами абзацу другого підпункту 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 № 117 "Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" здійснює попередню оплату постачальнику в розмірі 100% від загальної суми договору, що становить 19 000 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ - 3 166 666, 65 грн. по мірі надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок ДСНС України.

Постачальник здійснює поставку та якісне відвантаження продукції замовнику на територію загону технічної служби ГУ ДСНС України в Київській області (Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 6) та несе всі витрати та ризики, пов'язані з її доставкою до вказаного місця призначення, включаючи оплату відповідних податків та інших зборів (п. 3.1. договору).

В силу пункту 3.3. договору продукція повинна бути поставлена замовнику в термін до 25 грудня 2015 року.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що якість продукції повинна відповідати вимогам ДСТУ-П 7290:2012 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 1. Номенклатура та позначення (EN 1846-1:1998, MOD), ДСТУ-П 7291:2012 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 3. Стаціонарно встановлене устаткування. Вимоги щодо безпеки та показники якості (EN 1846-3:2002+А1:2008, MOD), ДСТУ 7495:2014 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 2. Загальні вимоги безпеки та показники якості (EN 1846-2:2009, MOD).

Комплектація продукції повинна відповідати технічним вимогам документації конкурсних торгів та специфікації (додаток 1), що є невід'ємною частиною договору (п. 4.2.).

Відповідно до пункту 4.3. договору продукція, яка не відповідає вищезазначеним вимогам, вважається непоставленою.

Підпунктом "а" пункту 7.2. договору на постачальника покладено обов'язок своєчасно передати продукцію у власність замовнику разом з усіма документами, необхідними для того, щоб прийняти поставку на умовах договору.

Згідно з п. 6.1. договору приймання-передача продукції кожної поставки здійснюється у присутності представників сторін, за накладними та актами приймання-передачі в місці постачання продукції, при наявності документів зазначених у пункті 4.4. договору.

При виявленні представником замовника невідповідності продукції вимогам розділу ІV договору або кількості продукції відвантажувальним документам, постачальник за свій рахунок в термін до 3 календарних днів здійснює поставку належної якості та кількості продукції або її заміну продукцією належної якості та кількості (п. 6.2. договору).

У пункту 6.4. договору зазначено, що замовник зобов'язаний прийняти продукцію при наявності відвантажувальних документів та документів, передбачених п. 4.4. договору, а також відповідності продукції вимогам розділу ІV договору не пізніше ніж в триденний термін після письмового узгодження сторонами дати поставки.

Відповідно до п. 7.3. договору замовнику надано право в односторонньому порядку розірвати договір з постачальником у разі, якщо постачальник прострочив виконання зобов'язання понад тридцять календарних днів або постачає продукцію, яка не відповідає встановленим технічним вимогам документації конкурсних торгів, частка якої складає понад 15% від загального обсягу поставки продукції.

05.11.2015 сторони уклали додаткову угоду № 21-9/13 до договору, якою змінили пункт 2.1. договору та визначили, що ціна договору становить 18 010 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ 3 001 666, 65 грн. за цінами відповідно до пропозиції та специфікації з врахуванням транспортних витрат та вартості розвантажувальних робіт (додаток 1).

Також, вищевказаною додатковою угодою сторони змінили п. 2.2. договору та встановили, що замовник керуючись вимогами абзацу другого підпункту 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 №117 "Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" здійснює попередню оплату постачальнику в розмірі 100% від загальної суми договору, що становить 18 010 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ - 3 001 666, 65 грн. по мірі надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок ДСНС України.

Додатковою угодою № 21-9/13 від 05.11.2015 сторони виклали в новій редакції додаток 1 до договору.

30.12.2015 сторони уклали додаткову угоду № 21-9/21 до договору, за змістом якої відповідно до листа Державної казначейської служби України від 30.12.2015 № 11-08/1330-33051 щодо неможливості здійснити оплату по договору у зв'язку із відсутністю документів, які підтверджують факт бюджетного фінансового зобов'язання та керуючись вимогами підпункту 4 частини 5 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" сторони узгодили продовження строку дії договору та виконання зобов'язань щодо передавання товару у зв'язку із затримкою фінансування витрат замовника (без збільшення суми визначеної у договорі) та домовились викласти п. 3.3. договору в наступній редакції: " 3.3. продукція повинна бути поставлена замовнику у термін до 31 грудня 2015 року".

Як встановлено судом першої інстанції, 28.01.2016 позивач здійснив поставку пожежно-рятувальних автомобілів, проте комісією з приймання-передачі пожежно-рятувальних автомобілів, створеною відповідно до наказу ДСНС України від 21.12.2015 р. № 207, згідно листів-повідомлень ТОВ "Енергопромсоюз" від 26.01.2016 р. № 023/01 та від 27.01.2016 р. № 027/01 проведено огляд поставлених позивачем автомобілів та складено Акт від 28.01.2016 р., відповідно до якого комісія дійшла висновку, що пожежно-рятувальні автомобілі важкого класу для пожежогасіння і проведення рятувальних робіт автоцистерни пожежні АЦ-60 (5233НЕ)-268.02, на базі шасі КрАЗ-5233НЕ (4*4), що пропонуються до постачання ТОВ "Енергопромсоюз" згідно договору від 29 вересня 2015 року № 21-5/10 та додаткових угод від 05.11.2015 р. № 21-9/13 і від 30.12.2015 р. № 21-9/21 не відповідають технічному опису пропозиції конкурсних торгів, умовам укладеного договору та вимогам ДСТУ-П 7290:2012 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 1. Номенклатура та позначення (EN 1846-1:1998, MOD), ДСТУ-П 7291:2012 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 3. Стаціонарно встановлене устаткування. Вимоги щодо безпеки та показники якості (EN 1846-3:2002+А1:2008, MOD), ДСТУ 7495:2014 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 2. Загальні вимоги безпеки та показники якості (EN 1846-2:2009, MOD).

Як вбачається з матеріалів справи, листом № 03-1222/211 від 29.01.2016 відповідач просив від позивача здійснити термінову поставку продукції, передбаченої умовами договору. У відповідь позивач повідомив відповідача про те, що висловлені ним зауваження будуть враховані і найближчим часом виправлені (листа № 032/02 від 03.02.2016).

08.02.2016 відповідач направив на адресу позивача претензію № 2 (01-1657/08 від 08.02.2016) про розірвання договору в односторонньому порядку та повернення сплаченої попередньої оплати в розмірі 18 010 000, 00 грн.

17.02.2016 на адресу позивача надійшов лист-вимога відповідача щодо поставки автомобілів, у зв'язку з чим позивач вважає, що відповідачем фактично була визнана дія договору. У відповідь позивач направив відповідачу повідомлення № 052/02, що автомобілі готові до поставки, з врахуванням зауважень комісії відповідача, та запропонував відповідачу узгодити дату поставки на 23.02.2016. Проте, відповідач повідомив, що у зв'язку з розірванням договору у нього відсутні правові підстави для приймання пожежно-рятувальних автомобілів.

У серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - відповідач) про визнання відмови відповідача від договору № 21-6/10 про закупівлю "Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тон)", код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 від 29.09.2015, укладеного між позивачем та відповідачем неправомірною.

В обґрунтування позову, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" зазначає, що відповідач не вжив заходів щодо прийняття автомобілів та своїм листом від 25.02.2016 повідомив про те, що договір розірвано в односторонньому порядку (згідно з претензією № 2 про розірвання договору та стягнення коштів). Отже, на думку позивача, позиція відповідача про відмову від договору суперечить чинному законодавству.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ "Енергопромсоюз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини 2 статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Тобто, право звернення до господарського суду з позовом закон пов'язує з наявністю у особи, яка звертається з таким позовом, суб'єктивного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.

В контексті статті 15 Цивільного кодексу України підлягає захисту саме порушене право, у зв'язку з чим суд повинен встановити, в чому полягає таке порушення, а також, в який спосіб має відбуватись поновлення порушеного права позивача.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В частині 2 цієї статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту у обраний ним спосіб.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, що вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Враховуючи вищевикладене та наведені норми чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про визнання неправомірною відмови відповідача від договору фактично є вимогою про встановлення певного факту, який підлягає встановленню при вирішенні спору про право цивільне, тоді як нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи будь-якими іншими нормами законодавства України не передбачено такого способу захисту права (законного інтересу) як визнання недійсною відмови від договору. Крім того, не визначено такого способу захисту і умовами укладеного між сторонами договору.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлена позивачем вимога (про встановлення факту) виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, у зв'язку з чим обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає способам, встановленим законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Одночасно колегія суддів зазначає, що рішенням господарського суду міста Києва від 11.05.2016 у справі №910/4092/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про зобов'язання виконати умови договору та за зустрічним позовом Державної служби України з надзвичайних ситуацій до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" про стягнення 22 835 980,00 грн, відмовлено позивачу за первісним позовом у задоволенні позовних вимог про спонукання відповідача до виконання умов Договору, натомість зустрічні позовні вимоги відповідача про стягнення з відповідача попередньої оплати та штрафних санкцій задоволені частково. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2016.

Як встановлено судом першої інстанції при розгляді справи №910/4092/16, ДСНС України 08.02.2016 надіслав ТОВ "Енергопромсоюз" претензію № 2 про розірвання договору від 29.09.2015 щодо закупівлі автомобілів спеціального призначення (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тонн), код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 - за державні кошти (лот № 2) та повідомив постачальника про розірвання договору з 04.02.2016 р., а також вимагав негайно повернути попередню оплату у розмірі 18 010 000, 00 грн.

З урахуванням вимог п. 7.3 договору та встановлених обставин у справі, суд дійшов висновку, що договір розірвано з 04.02.2016 та відповідно правовідносини сторін припинились з 04.02.2016, а тому позовні вимоги ТОВ "Енергопромсоюз" до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про зобов'язання вжити заходів по виконанню умов договору № 21-6/10 про закупівлю "Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тонн)", код 29.10.5, згідно ДК 016-2010 від 29.09.2016, в частині прийняття автомобілів в кількості п'яти одиниць не підлягають задоволенню.

Так, частинами 2 та 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, постанова в господарський справі № 910/4092/16 набрала законної сили, тому встановлені у ній обставини вже мали для місцевого господарського суду преюдиціальне значення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" не відповідають встановленим чинним законодавством способам захисту прав та законних інтересів, оскільки позивачем не доведено, що заявлені ним вимоги відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також не вказав, яким чином будуть поновлені та захищені його права, на захист яких заявлений даний позов, у разі його задоволення.

Стосовно твердження апелянта, що розірвання договору можливе лише за згодою сторін, тоді як відповідачем договір розірвано в односторонньому порядку, а відтак відповідач не зобов'язаний був надсилати жодних пропозицій позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, за змістом наведеної норми вбачається, що розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (частина 4 статті 188 Господарського кодексу України).

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У п. 6.2 договору сторонами визначено, що при виявленні представником відповідача невідповідності продукції вимогам розділу IV договору або кількості продукції відвантажувальним документам, постачальник за свій рахунок в термін до 3 календарних днів здійснює поставку належної якості та кількості.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів поставки продукції належної якості станом на 03.02.2016 ТОВ "Енергопромсоюз" не надано.

Згідно з п. 7.3 договору замовник має право в односторонньому порядку розірвати договір з постачальником у разі, якщо постачальник прострочив виконання зобов'язання понад тридцять календарних днів або постачає продукцію яка не відповідає встановленим технічним вимогам Документації конкурсних торгів, частка якої складає понад 15% від загального обсягу поставки продукції.

Отже, у разі прострочення позивачем виконання зобов'язання понад тридцять календарних днів, договір може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього у повному обсязі, тобто в результаті вчинення відповідачем одностороннього правочину, який тягне припинення зобов'язань його сторін.

В силу частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Таким чином, вищезазначені норми закону та обставини справи, а саме наявність односторонньої відмови позивача від договору та її одержання відповідачем, свідчать про припинення зобов'язань сторін, які виникли в силу укладеного між ними договору.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" та скасування рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергопромсоюз" на рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі №910/14248/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/14248/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім