ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2016 р. Справа №922/2727/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.,

при секретарі судового засідання Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

прокурора Ногіної О.М., службове посвідчення №032167 від 11.02.2015р.,

позивача не з'явився,

1-го відповідача не з'явився,

2-го відповідача ОСОБА_1, за довіреністю №66 від 16.08.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх.№2907Х/1-41 від 01.11.2016р.), на рішення господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. у справі №922/2727/16,

за позовом Заступника прокурора Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків,

до 1. Вовчанської районної державної адміністрації, м. Вовчанськ,

2. Приватно-орендного підприємства "Русь Єдина", м. Вовчанськ,

про визнання незаконним та скасування розпоряджень голови Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року до господарського суду Харківської області з позовом до Вовчанської районної державної адміністрації та Приватно-орендного підприємства "Русь Єдина" в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації звернувся заступник прокурора Харківської області. У позові останній просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації №917 від 18.12.2007р.;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації №392 від 11.03.2010р.;

- визнати недійсним договір оренди землі від 10.03.2010р., який укладений між Вовчанською районною державною адміністрацією та ПОП "Русь Єдина" зареєстрований у Вовчанському РВ ХРФ ДП "Центр ДЗК" про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.03.2010р. за №02.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. по справі №922/2727/16 (суддя Погорелова О.В.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. у справі №922/2727/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що Харківській обласній державній адміністрації дійсно було відомо про те, що Приватно-орендне підприємство "Русь Єдина" звернулось до Вовчанської районної державної адміністрації з заявою про вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду за межами Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області та відповідними матеріалами. Однак, положеннями ст.ст. 116, 122, 124 Земельного кодексу України (який діяв на момент видання спірних документів), передбачено тривалу процедуру передачі земельної ділянки водного фонду в оренду, зокрема, окрім розпорядження про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, складна процедура розробки проекту землеустрою, його затвердження, проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, її затвердження, укладення договору оренди. Зокрема, прокурор вважає, що прийняття розпорядження про надання дозволу на виготовлення документації їх землеустрою не свідчить про факт розпорядження земельною ділянкою в межах чи за межами компетенцією органу виконавчої влади. Крім того, прокурор вказує на те, що Харківській обласній державній адміністрації, як законному розпоряднику земель вказаної категорії, не відомо було про допущені порушення вимог земельного законодавства в частині не проведення нормативної грошової оцінки та визначенні ціни позову без її урахування, оскільки земельною ділянкою розпорядився не її дійсний власник, а Харківська обласна державна адміністрація не була стороною в договорі та учасником правочину. З огляду на вказане, апелянт вважає, що прокурором та позивачем не порушено строк позовної давності, передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.11.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 05.12.2016р.

2-ий відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№11799 від 23.11.2016р.), в якому просить оскаржуване рішення суду залишити без змін. Зокрема, в обґрунтування своєї позиції по справі, зазначає, що Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Вовчанської районної державної адміністрації повинна була знати про існування розпоряджень №917 від 18.12.2007р., №392 від 11.03.2010. Передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України термін позовної давності для оскаржуваних прокурором розпоряджень сплинув відповідно у 2010 та 2013 роках. Вказані розпорядження стосуються одного і того ж питання виготовлення, затвердження технічної документації, надання в оренду земельної ділянки згідно вказаної документації, тому їх правомірність має бути оцінена комплексно (як це вчинено судом при прийнятті рішення у справі), а не окремо як пропонується в апеляційній скарзі.

1-ий відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№12194 від 02.12.2016р.), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. залишити без змін.

В обґрунтування своєї позиції по справі, 1-ий відповідач зазначає, що Харківською обласною державною адміністрацією 23.11.2007р. прийнято розпорядження №758, яким затверджено Регламент обласної державної адміністрації. До вказаного Регламенту розпорядженням №460 від 25.08.2009р. було внесено зміни в регламент в зазначеній редакції був чинним у 2010 році. Відповідно до пункту 4.10. Регламенту на виконання здійснення облдержадміністрацією контрольних повноважень "копії виданих розпоряджень голів райдержадміністрацій за минулий місяць надсилаються до облдержадміністрації щомісяця в тижневий строк по закінченню відповідного місяця". З огляду на зазначене, 1-ий відповідач вважає, що Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Вовчанської районної державної адміністрації повинна була знати про існування розпорядження №392 від 11.03.2010р., яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Від Харківської обласної державної адміністрації надійшла заява (вх.№12201 від 02.12.2016р.), в якій підтримує позицію апелянта в повному обсязі, просить розгляд справи здійснювати без участі уповноваженого представника позивача.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, у звязку із відрядженням судді Тихого П.В., сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.

У звязку зі зміною складу колегії суддів у даній справі відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення", перебіг передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору розпочинається знову.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 05.12.2016р. присутнім прокурору та представнику 2-го відповідача оголошено про відкладення розгляду справи на 07.12.2016р. о 10:30 год., у звязку із необхідністю забезпечення участі сторін у справі.

Повідомлення про відкладення розгляду справи на 07.12.2016р. сторонам у справі Харківській обласній державній адміністрації (позивач) та Вовчанській районній державній адміністрації (1-ий відповідач) були передані телефонограмами, що наявні в матеріалах справи.

Від представника Вовчанської районної державної адміністрації надійшло клопотання (вх.№12346 від 06.12.2016р., вх.№12356 від 07.12.2016р.), в якому 1-й відповідач позовні вимоги підтримує, проти позову заперечує, рішення господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. залишити без змін. Також, представник 1-го відповідача просить розглянути справу без участі представника.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, а сторони попереджені про те, що у разі неявки представників справа може бути розглянута за наявними в ній документами, колегія суддів, зважаючи на заявлені позивачем та 1-им відповідачем клопотання про розгляд справи без участі їх представників, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників Харківської обласної державної адміністрації та Вовчанської районної державної адміністрації.

В судовому засідання Харківського апеляційного господарського суду 07.12.2016р. прокурор просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати.

Представник 2-го відповідача підтримав свою позицію по справі, проти задоволення апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Вовчанської районної державної адміністрації від 18.12.2007р. №917 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду Приватно-орендному підприємству "Русь Єдина" для надання в оренду, на території Іванівської сільської ради Вовчанського району, площею 30,6 га.

Розпорядженням голови Вовчанської районної державної адміністрації від 11.03.2010р. №392 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель водного фонду державної власності на території Іванівської сільської ради Вовчанського району та надано 2-му відповідачу в оренду земельну ділянку із земель водного фонду для рибогосподарських потреб, загальною площею 57,0549 га, строком на 49 років.

На підставі вказаного розпорядження голови районної державної адміністрації між відповідачами 10.03.2010р. укладено договір оренди землі, а саме: договір оренди на земельну ділянку площею 57,0549 га, у тому числі водного дзеркала 30,0074 га, прибережна захисна смуга, площею 27,0475 га (зареєстрований у встановленому законом порядку 15.03.2010р. за №02).

Відповідно до листа від 22.07.2016р. №10-20.16-0.8-1991/2-16 Відділу Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області, у відділі відсутня технічна документація про нормативну грошову оцінку вищезазначеної земельної ділянки.

Так, у серпні 2016 року Заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Вовчанської районної державної адміністрації та Приватно-орендного підприємства "Русь Єдина", в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації №917 від 18.12.2007р.;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації №392 від 11.03.2010р.;

- визнати недійсним договір оренди землі від 10.03.2010р., який укладений між Вовчанською районною державною адміністрацією та ПОП "Русь Єдина" зареєстрований у Вовчанському РВ ХРФ ДП "Центр ДЗК" про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.03.2010р. за №02.

В обґрунтування своєї позиції по справі, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка передана з порушенням вимог ст. ст. 122, 124, 134 Земельного кодексу України, спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі" та в порушення вимог Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" тобто незаконно, а тому розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації від 18.12.2007р. №917 та від 11.03.2010р. №392, а також договір оренди землі від 10.03.2010р., укладений між Вовчанською районною державною адміністрацією та 2-м відповідачем на підставі вказаних розпоряджень та зареєстрований у встановленому законом порядку, підлягають визнанню незаконним та недійсними, оскільки зміст правочину, відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, не може суперечити Цивільному Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Харківської області прийшов до висновку, що розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації від 18.12.2007р. №917 та від 11.03.2010р. за №392, а також договір оренди землі від 10.03.2010р., укладений між Вовчанською районною державною адміністрацією та 2-м відповідачем на підставі вказаних розпоряджень та зареєстрований у встановленому законом порядку, підлягають визнанню незаконним та недійсними. Разом з тим, зважаючи на те, що 2-м відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки прокурор звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, та ним не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважні причини пропуску позовної давності, в задоволенні позовних вимог слід відмовити, у звязку зі спливом позовної давності.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З Постанови Верховної Ради України №1390-ХІУ від 14.01.2000р. "Про Концепцію розвитку водного господарства України" вбачається, що водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості.

Частиною 1 статті 51 Водного кодексу України передбачено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні. водойми.

Наведені норми свідчать про те, що потребу у веденні водного господарства не слід ототожнювати з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні об'єкти згідно зі статтею 51 Водного кодексу України, зокрема, для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальниx і оздоровчих цілях.

Відповідно до частини 3 статті 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Згідно з частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Розпорядженням голови Вовчанської районної державної адміністрації від 11.03.2010р. №392 передано в оренду земельну ділянку водного фонду саме для ведення рибного господарства, завданнями якого є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості (стаття 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів").

Колегія суддів вважає, що з аналізу діючого законодавства вбачається, що поняття "водне господарство" та "рибне господарство" не є тотожними. Приймаючі до уваги наведене, у Вовчанської РДА були відсутні повноваження передавати спірну земельну ділянку в оренду саме для ведення рибного господарства, оскільки такі повноваження відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України належали Харківській обласної державної адміністрації.

Також, частиною 2 статті 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. ч. 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України. Водночас частиною 1 цієї статті передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України.

Недотримання зазначеної процедури є порушенням органом виконавчої влади чинного законодавства під час укладення договору оренди землі.

За змістом пункту 3 Прикінцевих положень до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16.09.2008р. №509-УІ, прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об'єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку. Зазначеним Законом регулюється питання щодо відведення земельних ділянок, які повязанні з відведенням під будівництво. Дія норми вказаного Закону не поширюється на відведення земель іншої категорії та інших цілей.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 16.09.2014 (справа № 3-46гс14), Вищий господарський суд України від 24.02.2015 (справа №913/1086/14).

Відповідно до листа Вовчанської районної ради Харківської області від 18.07.2016р. №01-06/226 встановлено, що нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки при визначенні розміру орендної плати не проводилась та на затвердження не надходила.

Відсутність проведеної нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка передана в оренду 2-му відповідачу, підтверджується витребуваним у Вовчанському відділі Держгеокадастру в Харківській області технічною документацією із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, в якій не міститься відомостей щодо її проведення, та п. 7 спірного Договору, де відсутні будь-які відомості про нормативну грошову оцінку вищевказаної земельної ділянки.

Згідно з положеннями статті 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Враховуючи, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Іванівської сільської ради Вовчанського району, нормативна грошова оцінка вказаної ділянки мала бути затверджена Вовчанською районною радою.

Вимогами статті 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов'язковим.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно статті 13 Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України і частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обовязково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, а договір у цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Відповідно до пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Однак, відомості щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки в матеріалах справи відсутні.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що спірний договір укладено з порушенням приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", а саме без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обовязковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Оскільки, орендну плату встановлено без проведення нормативної грошової оцінки, то договір оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсним.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України у справах №916/2284/14, № 916/2287/14.

Крім того, спірний договір укладено в порушення вимог Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації".

Згідно з вимогами абз. 7 статті 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Разом з цим, відповідно до спірних розпоряджень та документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вказана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

Отже, затвердження проекту землеустрою на вказану земельну ділянку можливе лише після державної експертизи.

Згідно з вимогами статті 1 вищевказаного Закону державна експертиза землевпорядної документації це діяльність, метою якої є дослідження, перевірка, аналіз та оцінка обєктів експертизи на предмет їх відповідності вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, а також підготовка обґрунтованих висновків для прийняття рішень щодо обєктів експертизи.

Відповідно до Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої Наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 03.12.2004р. № 391, державна експертиза проводиться до затвердження органами державної влади, місцевого самоврядування або власниками землі відповідної землевпорядної документації або до прийняття рішення про набуття, зміну та припинення прав на землю та видачі документів, що посвідчують право на неї.

Відповідно до статті 123 Земельного кодексу України, чинного на момент прийняття спірного розпорядження про передачу у користування земельної ділянки від 11.03.2010р. № 392, орган виконавчої влади або місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разу необхідності здійснення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації згідно з законом після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки в користування.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" одним із завдань державної експертизи є перевірка відповідності обєктів державної експертизи вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам.

Відповідно до вимог частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України також визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 211 Земельного кодексу України наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

Статтями 203, 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини не можуть суперечити цивільно-правовому законодавству, не повинні бути спрямовані на порушення інтересів і пошкодження майна держави, територіальної громади, незаконним заволодінням ним, а тому, при таких обставинах, договір визнається недійсним.

Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації від 18.12.2007р. №917 та від 11.03.2010р. за №392, а також договір оренди землі від 10.03.2010р., укладений між Вовчанською районною державною адміністрацією та 2-м відповідачем на підставі вказаних розпоряджень та зареєстрований у встановленому законом порядку, підлягають визнанню незаконним та недійсними.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 2-м відповідачем - ПОП "Русь Єдина" надано заяву про застосування строків позовної давності.

За приписами частин 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Таким чином, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, установлені частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Таким чином, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу (позивача), який уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

В даному випадку, необхідно з'ясувати з якого моменту Харківська обласна державна адміністрація дізналась про порушення прав та інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження голови Вовчанської райдержадміністрації від 18.12.2007р. №917, яке прокурор просить визнати незаконним, було видане за погодженням Харківської облдержадміністрацією.

Цей факт підтверджується листом Вовчанської райдержадміністрації на адресу голови Харківської облдержадміністрації вих. №02-27/4777 від 14.09.2007р., згідно якого на попередню перевірку до ХОДА направлені копії матеріалів, на підставі яких буде прийматися райдержадміністрацією рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду 30,6 га розташованої за межами населених пунктів на території Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області, для передачі в оренду терміном на 49 років для рибогосподарських цілей ПОП "Русь Єдина".

Даний лист зареєстрований Харківською обласною державною адміністрацією 19.09.2007р. за №10201/12, про що є відмітка. Також даний лист розглянуто заступником голови облдержадміністрації та направлена відповідь голові райдержадміністрації з відміткою "Для прийняття рішення та подальшої роботи".

Обізнаність Харківської обласної державної адміністрації щодо вказаного розпорядження від 18.12.2007р. на стадії апеляційного перегляду не заперечувалась прокурором.

Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутні докази обізнаності Харківської обласної державної адміністрації про існування розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації №392 від 11.03.2010р. та укладення між відповідачами договору оренди землі від 10.03.2010р., колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

По-перше, статтею 123 Земельного кодексу України встановлено механізм надання в постійне користування земельних ділянок юридичним особам. Відповідно до частини 1 вказаної статті в редакції, що була чинною на дату виникнення спірних правовідносин, надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Як вже було зазначено вище, надання дозволу на розробку проекту було надано Харківською обласною державною адміністрацією.

По-друге, відповідно до пункту 4.10. Регламенту обласної державної адміністрації на виконання здійснення облдержадміністрацією контрольних повноважень "копії виданих розпоряджень голів райдержадміністрацій за минулий місяць надсилаються до облдержадміністрації щомісяця в тижневий строк по закінченню відповідного місяця".

При цьому, на Харківську обласну державну адміністрацію Законом України "Про місцеві державні адміністрації" покладено обов'язок здійснювати контроль за діяльністю районних державних адміністрацій (стаття 33 Закону України).

Разом з тим, позивачем не наведено поважних причин пропущення строків позовної давності та не обґрунтовано підстави, що заважали вчасно звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015р. у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Таким чином, зважаючи на те, що прокурор звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої другим відповідачем заявлено до прийняття рішення господарським судом, прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважні причини пропуску позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом позовної давності.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України; згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Європейський Суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.

Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Отже, враховуючи, що незаконність дій органу влади не повинна змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади - визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, прокуратурою не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі, на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те що в задоволенні апеляційної скарги Заступника прокурора Харківської області слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. у справі №922/2727/16 залишити без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст.49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. у справі №922/2727/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Слободін М.М.