УХВАЛА

08.12.2016№ 5020-1923/2011

За скаргою Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень

Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

За позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Севтеплоенерго» Севастопільської міської Ради

про стягнення боргу

Суддя Літвінова М.Є.

Представникиучасників судового процесу:

від позивача (скаржника): Тіщенко А.А. за довіреністю № 225/16 від 04.11.2016 р.;

від відповідача: не з'явився;

від ВДВС: Василенко В.О. за довіреністю № 20-22/589 від 30.12.2015 р.

ОСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Севастополь №5011-35/2276-2012 від 19.01.2012 року стягнуто з Комунального підприємства «Севтеплоенерго» Севастопільської міської Ради на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»: 28 959 825,03 грн. - основного боргу, 1 000 000,00 грн. - пені, 1 182 202,44 грн. - інфляційних втрат, 482 538,08 грн. - 3% річних, 54 256,62 грн. - судового збору.

На примусове виконання рішення господарського суду міста Севастополь № 5011-35/2276-2012 від 19.01.2012 року було видано наказ від 06.02.2012 року.

10.11.2016 року до господарського суду міста Києва надійшла скарга Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій скаржник просить суд:

- визнати незаконним рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонової Я.О. про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання від 12.10.2016 року №510/6;

- визнати недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання від 12.10.2016 року №510/6;

- зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонової Я.О. прийняти до виконання наказ господарського суду міста Севастополь від 06.02.2012 року по справі № 5011-35/2276-2012 та відкрити виконавче провадження. Відповідно до протоколу передачі судової справи від 10.11.2016 р., вищевказану скаргу передано на розгляд судді Літвіновой М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.11.2016 р. розгляд скарги було призначено на 28.11.2016 р.

Представники боржника (відповідача) та ВДВС в судове засідання 28.11.2016 р. не з'явились.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.11.2016 р. на підставі статті 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 08.12.2016 р.

В судовому засіданні 08.12.2016 р. представник скаржника (позивача) викладені в заяві вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник ВДВС в судовому засіданні 08.12.2016 р. проти задоволення скарги заперечив, подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник боржника(відповідача) в судове засідання 08.12.2016 р. не з'явився, про час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Розглянувши в судовому засіданні 08.12.2016р. скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд вирішив задовольнити її, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 статті 115 Господарського процесуального кодексу України також передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Названий Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

В даному випадку, на розгляд суду передані вимоги про:

- визнання незаконним рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонової Я.О. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 12.10.2016 р. № 510/6;

- визнання недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 12.10.2016 р. № 510/6;

- зобов'язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговську-Харитонову Я.О. прийняти до виконання наказ господарського суду міста Севастополь від 06.02.2012 р. № 5020-1923/2011 та відкрити виконавче провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2016 р. скаржник звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою № 31/13-3601 від 29.09.2016 р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Севастополь від 06.02.2012 р. у справі № 5020-1923/2011, про що свідчить фіскальний чек № 6955 від 30.09.2016 р. та Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 169, відповідно до якого означене поштове відправлення отримано ВДВС 03.10.2016 р.

12.10.2016р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було прийнято повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції яка набрала чинності з 05.10.2016 року.

Таким чином, в даному випадку державним виконавцем повинні були вчинятись виконавчі дії відповідно до Закону в редакції до 05.10.16, статтями 20 та 21 якого було визначено місце та підвідомчість виконання судового рішення.

Зазначена редакція Закону взагалі не передбачала винесення державним виконавцем такого процесуального документу як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Крім цього, передостанніми редакціями Закону та Інструкції з організації примусового виконання рішень спеціальне місце виконання рішень відносно боржників, які перебувають на території АР Крим та м. Севастополь не визначалось.

Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Актами цивільного законодавства є також і інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, у рішенні від 5 квітня 2001 року N З-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що «Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи».

В рішенні від 09.02.19 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення господарського суду м. Києва по справі № 910/33015/15 від 30.09.16 № 14/2-1909В була подана Позивачем разом з наказом від 10.03.16 № 910/33015/15, до канцелярії Мін'юсту 30.09.16 тобто в період дії Закону в редакції до 05.10.16р. виконавчі дії державним виконавцем повинні були вчинятись відповідно до положень Закону в редакції до 05.10.16.

При винесенні оскаржуваного рішення державний виконавець посилається на положення Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.12 № 512/5.

При цьому зазначені положення були внесенні до Інструкції наказом Мін'юсту від № 2832/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України».

За таких обставин, стягувач обґрунтовано звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016р., державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Норми частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 містять перелік підстав, за умови наявності яких державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Водночас, з оскаржуваного повідомлення вбачається, що при його винесенні державний виконавець безпідставно керувався нормою Закону України "Про виконавче провадження" в редакції після 05.10.2016 (п. 10 ч. 4 ст. 4).

Наразі, Закон України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 взагалі не передбачав винесення державним виконавцем такого процесуального документу як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Крім цього, Законом України "Про виконавче провадження" в редакції до 05.10.2016 та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції до внесення до неї змін наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5, якими її викладено у новій редакції) спеціальне місце виконання рішень відносно боржників, які перебувають на території АР Крим та м. Севастополь, не визначалось.

Суд також зазначає, що положення абзацу третього частини 4 розділу першого Інструкції з організації примусового виконання рішень, якими державний виконавець також керувався при винесенні оскаржуваного повідомлення, були внесені згідно з наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5. Пунктом 6 зазначеного наказу № 2832/5 визначено, що цей наказ набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України від 02.06.16 № 1404-VIII "Про виконавче провадження", але не раніше дня його офіційного опублікування. Наказ Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5 набрав чинності з 05.10.16.

Таким чином, застосування положень абзацу третього частини 4 розділу першого Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) при винесенні процесуального документу за заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження, поданою 30.09.2016, а отже, в період, коли вказані зміни ще не набрали чинності, суд вважає безпідставними.

Статтею 58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. (положенню частини першої статті 58 дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.99 р. N 1-рп/99)

Таким чином, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був зобов'язаний прийняти до виконання наказ господарського суду міста Севастополя від 06.02.2012 р. у справі № 5020-1923/2011 в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV.

Разом з тим, суд зазначає, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004р. в справі Півень проти України суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005р. по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("ОСОБА_6 проти Італії", заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно з п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що подана позивачем (скаржником) скарга обґрунтована та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити.

2. Визнати незаконним рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харитонової Я.О. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 12.10.2016р. № 510/6.

3. Визнати недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 12.10.2016 р. № 510/6.

4. Зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговську-Харитонову Я.О. прийняти до виконання наказ господарського суду міста Севастополя від 06.02.2012 р. № 5020-1923/2011 та відкрити виконавче провадження.

5. Копію даної ухвали направити учасникам судового процесу.

6. Ухвала може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя М.Є. Літвінова