КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2016 р. Справа№ 910/16509/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016

у справі № 910/16509/16(суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку Паламарчука Віталія Віталійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГФ 2014»

про визнання нікчемного правочину недійсним

за участю представників сторін :

від позивача: Недотопа М.М., довіреність №57 від 30.08.2016

від відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку Паламарчука Віталія Віталійовича (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГФ 2014» (відповідач у справі) про визнання нікчемного правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014 та договір про внесення змін від 29.04.2015 до Депозитного договору № DU 1239/2014-1 від 26.06.2014, укладені між позивачем та відповідачем, є нікчемними з підстав, визначених п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку з виключенням умови про незастосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'язку із чим банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 41780,82 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 в задоволені позову відмовлено.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем не доведено існування підстав, з якими Цивільний кодекс України та Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» пов'язують визнання договору недійсним.

Не погодившись прийнятим рішенням, позивач, Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит», подав апеляційну скаргу № 04-08/3255 від 13.10.2016, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, вважає прийняте рішення таким, що суперечить дійсним обставинам справи, що відповідно є підставою для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 та прийняття нового рішення про задоволення позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено до розгляду на 07.12.2016.

У судовому засіданні 07.12.2016 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 у справі №910/165059/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача у судове засідання 07.12.2016 не з'явились, про причини неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №733.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників «ВГФ 2014», за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

26 червня 2014 між Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» (банк за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВГФ 2014» (вкладник за договором, відповідач у справі) був укладений договір про депозитний вклад «Стандартний» №DU1239/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) (а.с. 14-17), відповідно до п. 2.1 якого, вкладник передав, а банк прийняв на депозитний рахунок №6005 в ПАТ «Банк національний кредит», МФО 320702, грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. в національній валюті, на умовах цього договору.

Пунктом 2.2 договору визначено, що депозит розміщується на строк з 26.06.2014 р. по 27.06.2015 р. включно; банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22.00% річних (п. 2.3).

За змістом п. 3.7 договору вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику №6001 в Банку. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Як свідчать матеріали справи, 27 червня 2014 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та ТОВ «ВГФ 2014» було укладено договір про внесення змін №1 до депозитного договору (а.с. 18-19), яким сторони п. 2.1.1. депозитного договору виклали в наступній: «Майнові права на вклад є забезпеченням виконання зобов'язань юридичної особи за законодавством України - Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс» - позичальник за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013 (з усіма змінами та доповненнями, як укладеними так і такими, що будуть укладені в майбутньому), який укладений між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс».

Згідно п.3 договору про внесення змін №1 сторони домовились пункт 2.6. депозитного договору викласти в наступній редакції: «26 червня 2015 банк перераховує загальну суму депозиту на рахунок вкладника, але в будь-якому разі після припинення дії Договору застави майнових прав №04-1280/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014».

Також договором про внесення змін №1 було змінено пункт 3.7. депозитного договору та викладено його в наступній редакції: «3.7. Вкладник має право після припинення дії договору застави майнових прав №04-1280/1-1 від 27.06.2014р. звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це Банк за 10 (десять) робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Після припинення дії договору застави майнових прав №04-1280/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014 банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 (десяти) днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника».

Крім того, пункт 4.4.1 депозитного договору було викладено в наступній редакції: «вкладник має право звернутись з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом банківського операційного часу письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів, але тільки після припинення дії договору застави майнових прав № 04-1280/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014.».

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що підписавши договір про внесення змін №1 до депозитного договору, сторони фактично визначили, що майнові права на вклад, розміщений за депозитним договором, виступають забезпеченням виконання іншого зобов'язання, яке виникло між ТОВ «Факторинг Фінанс» та банком, та визначили, що банк повертає депозит відповідачу 27.06.2015 шляхом зарахування грошових коштів на рахунок позичальника - відповідача у справі, але в будь-якому разі повернення суми депозиту, так само як і дострокове його повернення можливе лише після припинення дії договору застави майнових прав.

Окрім того, з урахуванням умов договору про внесення зміни, місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив, що умова про нарахування процентів за ставкою у розмірі 2,0 % процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку, у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника (абз.3 п.3.7 депозитного договору) була виключена з тексту договору, оскільки у договорі про внесення змін не міститься застереження про залишення в силі третього абзацу пункту 3.7. депозитного договору в попередній редакції щодо заниженої процентної ставки, а отже вказаний абзац є виключеним сторонами.

29.04.2015 між ТОВ «Факторинг Фінанс» та позивачем було укладено договір про розірвання Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013, а отже договір застави припинив свою дію в силу п.4.1 договору застави майнових прав №04-1280/1-1, укладеного 27.06.2014, а ТОВ «ВГФ 2014» як вкладник в силу договору про внесення змін набув право дострокового розірвання договору про депозитний вклад.

29.04.2015 між ПАТ «Банк Національний кредит» та ТОВ «ВГФ 2014» було укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу № DU1239/2014-1 від 26.06.2014 (а.с. 20), відповідно до умов якого сторони виклали п.3.7 договору в наступній редакції: «Вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 22 процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку».

Інші положення депозитного договору, в тому числі зі змінами, які були внесені Договором про внесення змін №1 від 27.06.2014, залишились без змін.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, уклавши договір про внесення змін до депозитного договору від 29.04.2015 року сторони добровільно на власний розсуд змінили пункт 3.7 такого договору та встановили нарахування та сплату процентів у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника у розмірі 22,00 процентів річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку та встановили, що у разі припинення дії договору застави майнових прав, вкладник має право ініціювати дострокове розірвання депозитного договору, при цьому банк не здійснює перерахунок процентної ставки і повертає вкладнику всю суму депозиту та нарахованих процентів.

Як вірно встановлено Господарським судом міста Києва, 20.04.2015 відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору (а.с. 21), в зв'язку з чим 28.08.15 банком були перераховані вкладнику грошові кошти в сумі 295 958,90 грн, з яких 250 000,00 грн депозиту та 45 958,90 грн нарахованих відсотків, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку (а.с. 22-23).

На підставі постанови Правління Національного банку України № 358 від 05.06.2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.06.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк Національний кредит».

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 р. №563 розпочата процедура ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит».

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 та на виконання Постанови Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року №563, розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Матеріалами справи підтверджується, що за результатами здійсненої перевірки договорів про внесення змін до депозитного договору уповноваженою особою Фонду було направлено на адресу відповідача лист вих. № 04-08/2725 від 03.12.2015 (а.с. 24) щодо встановлення факту нікчемності правочину, в якому повідомлено відповідача, що уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено перевірку Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № DU1239/2014-1 від 26.06.2014, укладеного відповідачем та ПАТ «Банк національний кредит» та виявлено, що вказаний договір є нікчемним, з підстав, визначених п.1.ч.3 ст. 38 Закону, у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою 2% річних, у зв'язку з чим банк відмовився від власних майнових прав, що потягло за собою виплату відповідачеві грошових коштів в розмірі 41 780,82 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зі змісту укладеного договору, судом встановлено, що за своєю правовою природою укладений між банком та відповідачем договір про депозитний вклад «Стандартний» №DU1239/2014-1 є договором банківського вкладу.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно приписів ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України (ч.1 статті 1061 ЦК України).

Як вірно було встановлено Господарським судом міста Києва, після звернення відповідача до банку з листом про припинення дії договору, банком були повернуті позивачу кошти, а саме суму вкладу та нараховані проценти у розмірі 45 958,90 грн. Проценти, які були сплачені на користь відповідача, нараховувались з розрахунку 22% річних згідно змін, які були внесені до депозитного договору від 29.04.2015. Однак, при цьому колегія суддів зазначає, що оскільки договором про внесення змін №1 до депозитного договору, депозит відповідача був визначений як забезпечення іншого зобов'язання, до припинення якого відповідач не мав права повернути суми депозиту, то повернення відповідачу як суми депозиту, так і нарахованих відсотків відбулось вже після припинення забезпечувального зобов'язання у зв'язку із розірванням Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013.

Звертаючись до суду, позивач стверджує про нікчемність договору від 27.06.2014 про внесення змін №1 до депозитного договору та договору про внесення змін від 29.04.2015, посилаючись при цьому на п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки у зв'язку із не застосуванням банком заниженої відсоткової ставки при нарахуванні процентів, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 41 780,82 грн.

Нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як визначено п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

За змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з таких підстав п. 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що договір, додаткові угоди до якого позивач просить визнати недійсними, є договором банківського вкладу, відповідно до умов якого та в силу вимог ст. 1058 ЦК України одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Тобто, на підставі вищенаведених положень ЦК України слід зазначити, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу, які носять майново-грошовий характер, і в яких відповідач - ТОВ «ВГФ 2014» виступає кредитором за майновою вимогою з повернення його коштів та сплати процентів, а позивач - ПАТ «Банк національний кредит» у даній справі, відповідно є боржником, тобто особою, на яку договором і законом покладено обов'язок виплатити вкладникові суму вкладу та проценти на нього або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто за депозитним договором майновими вимогами був наділений саме відповідач, а не банк, а тому суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання позивача на те що, уклавши спірні договори банк відмовився від власних майнових вимог, оскільки такими вимогами банк за депозитним договором наділений не був.

Окрім того, згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого укладення договору є неможливим. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документа.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що уклавши договір про внесення змін від 29.04.15 р. до депозитного договору сторони добровільно на власний розсуд змінили пункт 3.7 такого договору, яким було встановлено нарахування та сплата процентів у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника у розмірі 22,00 проценти річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Проаналізувавши положення депозитного договору та договорів про внесення змін № 1 від 27.06.2014р., та від 29.04.2015, колегія суддів дійшла висновку, що такі договори не суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки право сторін договору банківського вкладу встановлювати в договорі розмір процентів на банківський вклад, в т.ч. і більш високий розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, передбачено ч. 3 ст. 1060 ЦК України (в редакції, чинній станом на дату укладення договору) та ч.ч. 1, 2 ст. 1061 ЦК України. Окрім того, укладені договори не підпадають під ознаки, які визначені ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо встановлення випадків нікчемності правочинів. Отже, внесення змін до депозитного договору, здійснено сторонами, з дотриманням вимог законодавства та на умовах, визначених на розсуд сторін.

Судом першої інстанції було вірно зазначено, що питання правомірності договору про внесення змін від 29.04.2015 вже досліджувалось судом під час розгляду справи №910/2421/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГФ 2014» про зобов'язання вчинити дії. Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.03.2016, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2016 та постановою Вищого господарського суду від 22.11.2016, встановлено відсутність підстав для встановлення недійсності нікчемного правочину та відповідно відсутність підстав для повернення ТОВ «ВГФ 2014» отриманих від банку процентів, які були нараховані на суму депозиту за договором про депозитний вклад «Стандартний» № DU 1239/2014-1 від 26.06.2014.

Таким чином, з огляду на вищевикладене апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування підстав для визнання недійсним договору про внесення змін №1 від 27.06.2014 та договору про внесення змін від 29.04.2015 до Депозитного договору №DU 1239/2014-1 від 26.06.2014.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 у справі №910/16509/16 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 у справі №910/16509/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 у справі №910/16509/16 залишити без змін.

3. Справу №910/16509/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська