ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2016 р.Справа № 922/3827/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків
про стягнення 100 165,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_4 (довіреність № 1622 від 05.10.2016 р.);

відповідача - не з'явився.

третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м.Харків (далі за текстом - позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків (далі за текстом - відповідач) 101667 грн. за невиконання нею умов укладеного між сторонами договору суборенди від 01.10.2013 р., з перерахуванням на р/р НОМЕР_3 ПАТ «Універсал Банк», м. Київ, МФО 322001., з яких:

- суму не отриманої оплати за договором суборенди - 40000 грн.;

- інфляційні витрати за період з жовтня 2013 р. по листопад 2016 р.- 35565,00 грн;

- 3 % від суми 40 000 грн. за три роки - 3600 грн.;

- упущену вигоду - по 3 000 грн. протягом 7 місяців - 21000 грн.

- судові витрати - 1502 грн.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним договором щодо своєчасної та повної сплати орендної плати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.11.2016 р. порушено провадження по справі № 922/3827/16 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.11.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.11.2016 р. розгляд справи відкладено на 13.12.2016 р.; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 (далі за текстом - третя особа).

Третя особа звернулась до суду з листом (вх. № 41282 від 02.12.2016 р.), в якому не заперечує проти позовних вимог.

Відповідач відзиву на позов не надав.

На судове засідання 13.12.2016 р. прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Відповідач та третя особа на судове засідання не з'явилися.

Третя особа в листі (вх. № 41282 від 02.12.2016 р.) просить суд розглядати справу за її відсутності.

Відповідач про причини свого неприбуття на судове засідання не повідомив.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема, зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто, повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Суд зазначає, що законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема, позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 ЦК України та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, судом засобами поштового зв'язку направлялася копія ухвали від 10.11.2016 р. на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, та яка зазначена як адреса реєстрації відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зазначена копія ухвали повернулась на адресу суду з відміткою пошти "за не запитом" (а.с. 19-22).

З цією ж метою на адресу відповідача направлена копія ухвали від 29.11.2016 р. по даній справі.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення. відповідача, про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28.

Оскільки неявка на судове засідання відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та третьою особою укладено договір оренди об'єкта нерухомості № 3 від 01.10.2013 р. (а.с. 10), відповідно до умов якого третя особа, як орендодавець зобов'язалася передати позивачу, як орендарю, в тимчасове користування за плату нежитлове приміщення першого поверху площею 136,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а орендар зобов'язався прийняти в оренду приміщення та майно відповідно до акта приймання-передачі та щомісячно сплачувати орендодавцю орендну плату (п. 1.1 договору).

Згідно з п. п. 3.0-3.1. договору, розмір орендної плати за договором складає 5000 грн. в місяць. Орендна плата сплачується орендодавцю авансом за весь наступний місяць не пізніше 1 числа.

Відповідно до п. 2.3.8 цього ж договору, орендатор має право здавати об'єкт оренди в суборенду за згодою орендодавця, при цьому нести повну особисту відповідальність за збереження приміщення та майна, яке знаходиться в ньому.

Матеріали справи також свідчать, що з метою передання нежитлового приміщення, що є предметом договору оренди № 3 від 01.10.2013 р., позивач отримав відповідну письмову згоду від третьої особи (а.с. 11).

З урахуванням зазначеного, позивач, як орендар, та відповідач, як суборендар, уклали договір суборенди нерухомості б/н від 01.10.2013 р. (а.с. 12-13; далі за текстом - договір суборенди), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, орендар зобов'язався передати в тимчасове користування за плату нежитлове приміщення першого поверху площею 136,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а суборендар зобов'язався прийняти в суборенду приміщення та майно відповідно до акта приймання-передачі та зобов'язується щомісячно сплачувати орендарю орендну плату.

Пунктом 1.2. договору суборенди передбачено, що об'єкт оренди вважається переданим з моменту підписання даного договору.

Згідно з п. п. 3.0-3.1, 3.3 договору суборенди розмір орендної плати складає 8000,00 грн. в місяць.

Орендна плата сплачується орендарю авансом за весь наступний місяць не пізніше 1-го числа.

За змістом п. п. 5.1 та 5.2 договору суборенди цей договір діє з 01.10.2013 р. до 30.09.2014 р. За умови дострокового розірвання цього договору сторони зобов'язані попередити одна одну не пізніше, ніж за один місяць.

В силу положень п. 1.2. договору суборенди, з підписанням цього договору відповідач прийняв об'єкт в своє розпорядження, та відповідно, зобов'язаний сплачувати на користь позивача орендні платежі в порядку та на умовах, визначених даним договором.

Про факт фактичного прийняття відповідачем в користування приміщення за договором суборенди також свідчать залучені до матеріалів справи акти здачі прийняття робіт (надання послуг) № АА-00001 від 31.10.2013 р., АА-00001 від 30.11.2013 р., АА-00001 від 31.12.2013 р., згідно з якими сторони підтвердили фактичне користування відповідачем орендованим приміщенням та розмір щомісячної оплати за таке користування в сумі 8000 грн.

Як зазначає позивач, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо сплати заборгованості за договором суборенди за період з жовтня 2013 р. по лютий 2014 р. в загальній сумі 40000 грн.

Обставини щодо стягнення цієї заборгованості стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в зв'язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов'язань, позивачем на підставі відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення з останнього 35565,00 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2013 р. по листопад 2016 р., 3600,00 грн. 3% річних, а також 21000,00 грн. упущеної вигоди.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 40000,00 грн. за період дії договору суборенди від 01.10.2013 р. з жовтня 2013 р. по лютий 2014 р. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростований.

Строк виконання відповідачем зобов'язань з оплати є таким, що настав.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення зазначеного боргу з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних та річних суд зазначає.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що в п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України" № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань зі сплати орендних платежів за договором суборенди нерухомості б/н від 01.10.2013 р. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем в межах даної справи жодним чином не спростовано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача про нарахування до стягнення з відповідача інфляційних та річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Як вже було зазначено вище, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 35565,00 грн. інфляційних втрат, 3600,00 грн. 3% річних за період прострочення з жовтня 2013 р. по листопад 2016 р. (розрахунок а.с. 16-18).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та 3% річних, суд зазначає, що при його здійсненні допущені певні арифметичні помилки та неточності.

Здійснивши власний розрахунок, та врахувавши те, що згідно з вимогами ст. 83 ГПК України суд при винесенні рішення позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони, і такого клопотання на адресу суду не надходило, суд приходить до висновку про задоволення позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача 35565,00 грн. інфляційних втрат та 3529 грн. 3% річних за період прострочення з 01.10.2013 р. по 09.11.2016 р. В решті позову про стягнення 3% річних суд відмовляє в задоволенні в зв'язку з безпідставністю їх заявлення до стягнення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 21000,00 грн. упущеної вигоди суд зазначає наступне.

Як свідчать заявлений позивачем позов, упущену вигоду позивач заявив до стягнення з тих підстав, що укладаючи договір суборенди від 01.10.2013 р. він мав намір отримувати прибуток в сумі 3000 грн. щомісячно.

Однак, внаслідок того, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором, позивач не отримав відповідний прибуток за період з 01.03.2014 р. по 30.09.2014 р., коли договір мав діяти.

Суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України та ч.2 ст. 224 ГК України упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Суд зазначає, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Згідно з ст. 22 ЦК України збитками зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суд зазначає, що позивач в процесі розгляду даної справи не довів факту наявності в нього упущеної вигоди в розумінні ст. 22 ЦК України.

Зокрема, позивач наполягаючи на тому, що він був позбавлений можливості отримати від відповідача за договором суборенди від 01.10.2013 р. прибуток за період з 01.03.2014 р. по 30.09.2014 р., при цьому в позовній заяві зазначає, що в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати від березня 2014 року був змушений передати приміщення, яке є предметом суборенди за зазначеним договором, іншому суборендарю. За таких обставин, в разі наявності зазначених обставин, позивач отримав від нового суборендаря прибуток у вигляді орендної плати.

Таким чином, правовідносини за договором суборенд від 01.10.2013 р. між сторонами припинилися з березня 2014 р., що виключає можливість отримання позивачем від відповідача прибутку у вигляді орендної плати після фактичного припинення між сторонами договірних відносин.

До того ж, позивач в межах даної справи фактично ототожнює поняття упущеної вигоди з орендною платою, яку, за наявності певних обставин, він має право вимагати від відповідача у випадку доведеності існування договірних відносин в той чи інший період часу.

Зазначене зумовлює прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення упущеної вигоди.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1186,41 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2; ІПН: НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3; ІПН: НОМЕР_2) 40000 грн. суми неотриманої оплати за договором суборенди, 35565 грн. інфляційних втрат, 3529 грн. річних, 1186,41 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.12.2016 р.

Суддя О.І. Байбак