ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2016 р. Справа № 911/3434/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

про стягнення 136 530,20 грн

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1 (дов. № 14-81 від 25.04.2016);

від відповідача ОСОБА_2 (дов. № 173 від 09.11.2016).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулося з позовом до Комунального підприємства «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - відповідач) про стягнення 136 530,20 грн заборгованості, з яких: 128 383,58 грн інфляційних втрат та 8 146,62 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання за договором купівлі-продажу природного газу № 13/2821-ТЕ-17 від 28.12.2012.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.10.2016 порушено провадження у справі № 911/3434/16, розгляд справи призначено на 11.11.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.11.2016 розгляд справи відкладено на 02.12.2016.

02.12.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив-заперечення проти позову (вх. № 24999/16 від 02.12.2016), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом, який прийнято судом. Крім того, відповідач просив суд застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 02.12.2016 оголошено перерву до 09.12.2016.

У судовому засіданні 09.12.2016 представник позивача підтримав позов повністю, представник відповідача заперечив проти задоволення позову повністю.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Продавець) та Комунальним підприємством «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (Покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/2821-ТЕ-17, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити природний газ на умовах договору.

Згідно п. 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно п. 11.1 договору договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Суд встановив, що позивачем, на виконання п. 1.1. договору купівлі-продажу природного газу № 13/2821-ТЕ-17 від 28.12.2012, за період з січня 2013 року по грудень 2013 року передано, а відповідачем прийнято від позивача природний газ загальною вартістю 1 554 896,23 грн, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками обох сторін актами приймання-передачі природного газу (а.с. 24-30).

Втім, як зазначає позивач, відповідач свої обовязки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків.

Однак, в поданому відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що 14.10.2014 та 16.12.2014 між Головним управлінням Державної казначейської служби у Київській області (сторона перша), Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації (сторона друга), Управлінням фінансів Києво-Святошинської районної державної адміністрації (сторона третя), Києво-Святошинською районною державною адміністрацією (сторона четверта), Комунальним підприємством «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради (сторона пята) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (сторона остання) укладено договори № 778/30 та № 1493/30 про організацію взаєморозрахунків, предметом яких була організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30.

Відповідно до умов зазначених договорів сторони погодили порядок розрахунків та дійшли згоди погасити заборгованість відповідача перед позивачем за 2013 рік у розмірі 495 830 грн згідно з договором № 13/2821-ТЕ-17 від 28.12.2012 та 921 066,22 грн згідно з договором № 13/2821-ТЕ-17 від 28.12.2012, всього 1 416 896,22 грн (п. 8 договорів № 778/30 від 14.10.2014 та № 1493/30 від 16.12.2014).

Строк виконання нового зобов'язання пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету.

Судом встановлено, що на виконання умов договору № 778/30 від 14.10.2014 відповідач 17.10.2014 перерахував на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 495 830 грн за природний газ згідно договору № 13/2821-ТЕ-17 від 28.12.2012, що підтверджується платіжним дорученням № 11 від 17.10.2014 (а.с. 62); на виконання умов договору № 778/30 від 14.10.2014 відповідач 18.12.2014 перерахував на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 921 066,22 грн за природний газ згідно договору № 13/2821-ТЕ-17 від 28.12.2012, що підтверджується платіжним дорученням № 15 від 18.12.2014 (а.с. 65).

Пунктом 16 договорів № 778/30 від 14.10.2014 та № 1493/30 від 16.12.2014 сторони погодили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Виходячи з того, що умови з оплати природного газу згідно спірного договору поставки сторонами було змінено, прострочення оплати на умовах договору про організацію взаєморозрахунків відповідачем не допущено, то у позові про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення погашення 1 554 896,23 грн та відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, слід відмовити.

Предметом позову є вимоги про стягнення з відповідача 128 383,58 грн інфляційних втрат та 8 146,62 грн 3 % річних.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини купівлі-продажу.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Частинами першою і третьою ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення.

У сфері господарювання згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд дійшов висновку про відсутність у позивача підстав для застосування наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки уклавши договори про організацію взаєморозрахунків № 778/30 від 14.10.2014 та № 1493/30 від 16.12.2014, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу.

Отже, для застосування наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків № 778/30 від 14.10.2014 та № 1493/30 від 16.12.2014, а як було встановлено в судовому засіданні розрахунок за природний газ, у звязку з неналежним проведенням якого позивачем нараховано відповідачу 128 383,58 грн інфляційних втрат за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року та 8 146,62 грн 3 % річних за період з 16.09.2014 по 16.12.2014 та 3 % річних (а.с. 11-15) відбувся у порядку та строки, передбачені договорами про організацію взаєморозрахунків № 778/30 від 14.10.2014 та № 1493/30 від 16.12.2014.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 та постанові Вищого господарського суду України від 19.04.2016 у справі № 911/3828/15.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 128 383,58 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року та 8 146,62 грн 3 % річних, нарахованих за період з 16.09.2014 по 16.12.2014 на загальну суму 1 416 896,22 грн є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас відповідачем заявлено клопотання про застосування до позовних вимог позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи відсутність встановлення судом порушення прав чи інтересів позивача за позовом, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача 128 383,58 грн інфляційних втрат та 8 146,62 грн 3 % річних.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 13.12.2016

Суддя П.В.Горбасенко