КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р. Справа№ 910/11136/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.

представників сторін:

позивача Примак К.В.

відповідача не з'явився

третьої особи 1 не з'явився

третьої особи 2 ОСОБА_3

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куренного Олександра Вікторовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 (суддя Ващенко Т.М.) по справі №910/11136/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"

до Приватного підприємства "Раритет"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фізична особа ОСОБА_7

про визнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 по справі №910/11136/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду 12.12.2016.

09 грудня 2016 року від ОСОБА_7, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів, надійшли пояснення по справі.

Також, 09.12.2016 від представника позивача, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів, надійшли пояснення по справі.

В судове засідання 12.12.2016 з'явились представники позивача та третьої особи 2.

Представники відповідача та третьої особи 1 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представники відповідача та третьої особи 1 повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, явка останніх не визнавалась обов'язковою, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників відповідача та третьої особи 1.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції, з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи 2 перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

22 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_8 укладено Кредитний Договір № 07Ф-143, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 17000000,00 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% річних для споживчих цілей.

22 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_9 укладено Кредитний Договір № 07Ф-149, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 18000000,00 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% річних для споживчих цілей.

30 грудня 2008 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено Кредитний Договір № 08Ф-216, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 125000000,00 грн. на строк з 30.12.2008 до 28.12.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних для споживчих цілей.

06 жовтня 2008 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено Кредитний Договір № 08Ф-188, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 85557064,68 грн. на строк з 06.10.2008 до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних для споживчих цілей.

22 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_10 укладено Кредитний Договір № 07Ф-158, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 16800000,00 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 5% річних для споживчих цілей.

Крім того, 22 грудня 2008 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-149-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_11 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-149 від 22.08.08. на ОСОБА_7

22 грудня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-143-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_8 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-143 від 22.08.08. на ОСОБА_7

22 грудня 2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-158-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_10 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-158 від 22.08.08. на ОСОБА_7

24 жовтня 2013 року між позивачем (Цедент) та відповідачем (Цесіонарій) укладено Договір про відступлення права вимоги № 3-2013 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору у випадку настання відкладальної обставини (несплата Позичальником заборгованості за Кредитом та або нарахованими процентами за Кредитним договором до 16.01.14.) в день, наступним за днем настання відкладальної обставини, Цедент передає, а Цесіонарій приймає всі права за наступними кредитними договорами:

- № 07Ф-143 від 22.08.2008 (Кредитний договір 1), який укладено між Цедентом та ОСОБА_7 (Позичальник), згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 17000000,00 грн. (Кредит 1) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.18.;

- № 07Ф-149 від 22.08.2008 (Кредитний договір 2), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 18000000,00 грн. (Кредит 2) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.18.;

- № 07Ф-158 від 22.08.2008 (Кредитний договір 3), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 6800000,00 грн. (Кредит 3) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.18.;

- № 08Ф-188 від 06.10.2008 (Кредитний договір 4), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 85557064,68 грн. (Кредит 4) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 07.10.19.;

- № 08Ф-216 від 30.12.2008 (Кредитний договір 5), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 125000000,00 грн. (Кредит 5) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 28.12.18. (Кредитні договори 1, 2, 3, 4, 5 разом іменуються Кредитний договір; Кредити 1, 2, 3, 4, 5 разом іменуються Кредит). Відступлення права вимоги за Кредитним договором розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Загальна вартість права вимоги за Кредитним договором, на момент відступлення кредитної заборгованості, буде дорівнювати сумі заборгованості за Кредитним договором, а саме заборгованості Позичальника по поверненню основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за Кредитом станом на 17.01.14. У випадку якщо Позичальником з моменту укладення цього Договору не буде проведено часткове погашення Кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за Кредитним договором, станом на 17.01.14, становитиме 403836486,63 грн., з них: загальна заборгованість за Кредитним договором 1 становить 25394121,15 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 2 становить 26887893,06 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 3 становить 25095366,99 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 4 становить 134421715,01 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 5 становить 192037390,42 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач передав (відступив), а відповідач в свою чергу прийняв права вимоги за Договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що умови спірного договору суперечать діючому законодавству, зокрема, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому цей правочин є нікчемним. Укладання Договору відступлення права вимоги спричинило погіршення фінансового стану позивача. Крім того, зазначений договір передбачає надання клієнту пільг, а саме: Договором відступлення права вимоги надано пільгу у вигляді відкладальної умови, здійснено продовження терміну кредитування; загальна вартість права вимоги розрахована без врахування штрафних санкцій.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.14. № 107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.02.14. № 9 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ "Брокбізнесбанк", згідно з яким з 03.03.14. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк".

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк" запроваджено строком на 3 місяці з 03.03.14. по 02.06.14. включно. Рішенням від 03.06.14. № 42 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію з 03.06.14. до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк". Рішенням від 11.06.14. № 45 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" з 11.06.14., яку відповідним рішенням продовжено до 10.06.18. включно.

Листом від 29.12.2014 № 12066 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" повідомлено ПП «Раритет» про нікчемність Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.2013, укладеного між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ПП «Раритет» .

Як вбачається з зазначеного повідомлення, під час перевірки договорів станом на 01.12.2014 за зазначеним договором, на думку фонду, банк здійснив відступлення права вимоги за нижчою процентною ставкою (5%) від встановленої законодавством на момент укладення кожного кредитного договору, тобто на умовах, гірших за звичайні, оскільки майнові права відчужені за ціною, що відрізняється більше ніж на 20% від звичайної ціни на такі майнові права.

Також, листом № 202 від 06.01.2016 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" повідомлено ПП «Раритет» про нікчемність договору про відступлення права вимоги № 3-2013 без посилань на конкретні ознаки нікчемності.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 16.05.2013 р. (яка діяла на момент введення тимчасової адміністрації, тобто станом на 03.03.2014 р.), протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними.

Колегія суддів звертає увагу, що, за змістом наведених норм, дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину, тобто самого по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням іншої сторони про дійсність правочину.

При цьому, відповідно до положень закону, чинних на момент введення у банку тимчасової адміністрації, на уповноважену особу фонду було покладено обов'язок здійснити перевірку укладених банком договорів протягом 30 днів з моменту введення тимчасової адміністрації, тобто до 02.04.2014. Проте доказів проведення у вказаний період такої перевірки судам не надано.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" у чинній редакції, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, крім іншого, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Також у п.1 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" зазначено, що уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, за своєю правовою природою Договір про відступлення права вимоги є оплатним, оскільки сторони спірного правочину встановили вартість, яку відповідач повинен сплатити позивачу за відступлення права вимоги, тобто не є договором про безоплатне відчуження майнових прав.

Доводи апелянта, що права вимоги відчужувались позивачем за цінами, нижчими, ніж ціна, визначена у спірному Договорі відступлення права вимоги, колегією суддів визнано безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до поняття звичайна ціна, наведеного у п.п.14.1.71 Податкового кодексу України, це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Тобто, звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні (аналогічна правова позиція викладена в п.2.14 постанови пленуму Вищого Господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до п. 3 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440, ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", редакції, що діяла на момент укладення Договору відступлення права вимоги № 2-2013, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги. З доказів, які надано позивачем, неможливо зробити висновок щодо рівня звичайних цін на подібне майно, що діяли протягом жовтня 2013 року, а відтак, неможливо встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартість права вимоги, визначену сторонами у Договорі відступлення права вимоги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що в даному випадку право вимоги до боржника відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно.

Позивачем також не доведено, що внаслідок укладання спірного Договору відступлення права вимоги відповідачу надано переваги, які прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

В обґрунтування того, що при укладенні оспорюваного Договору відступлення права вимоги, відповідачу надана пільга у вигляді заниження вартості відступлення права вимоги апелянт посилається на розрахунки сум заборгованості (кредит та проценти) станом на 23.08.2018 за кредитним договором № 07Ф-158, станом на 08.10.2019 за кредитним договором № 08Ф-188, станом на 29.12.2018 за кредитним договором № 08Ф-216, станом на 23.08.2018 за кредитним договором № 07Ф-149, станом на 23.08.2018 за кредитним договором №07Ф-143.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначені розрахунки складено виходячи із різниці заборгованості за процентами донарахованими:

- за період з 22.08.2008-16.01.2014 (за договором № 07Ф-158) за ставкою встановленою кредитними договорами, до зазначеної у договорі про відступлення права вимоги та заборгованості за процентами донарахованими за період 17.01.2014-22.08.2018 за ставкою встановленою кредитними договорам.

- за період з 06.10.2008-16.01.2014 (за договором № 08Ф-188) за ставкою встановленою кредитними договорами, до зазначеної у договорі про відступлення права вимоги та заборгованості за процентами донарахованими за період 17.01.2014-07.10.2019 за ставкою встановленою кредитними договорам.

- за період з 30.12.2008-16.01.2014 (за договором № 08Ф-216) за ставкою встановленою кредитними договорами, до зазначеної у договорі про відступлення права вимоги та заборгованості за процентами донарахованими за період 17.01.2014-28.12.2018 за ставкою встановленою кредитними договорам.

- за період з 22.08.2008-16.01.2014 (за договором № 07Ф-149) за ставкою встановленою кредитними договорами, до зазначеної у договорі про відступлення права вимоги та заборгованості за процентами донарахованими за період 17.01.2014-22.08.2018 за ставкою встановленою кредитними договорам.

- за період з 22.08.2008-16.01.2014 (за договором № 07Ф-143) за ставкою встановленою кредитними договорами до зазначеної у договорі про відступлення права вимоги та заборгованості за процентами донарахованими за період 17.01.2014-22.08.2018 за ставкою встановленою кредитними договорам.

Таким чином, зазначені Довідки містять очікуваний дохід позивача за зазначеними Кредитними договорами, а не вартість на момент укладення договору.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", у редакції, яка діяла на момент укладення Договору відступлення права вимоги № 3-2013 визначено, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Крім того, відповідно до пояснень апелянта вищезазначені розрахунки складено з використанням доходного підходу визначення ринкової вартості. Проте, оскільки оцінка майна є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, яким позивач не є, вказані довідки не можуть бути належними доказами надання відповідачу пільг у вигляді знижки.

Колегія суддів звертає увагу, що сторони були вільні при укладенні договору про відступлення права вимоги, в розумінні ст. 627 ЦК України та визначенням його умов станом на момент укладення зазначеного договору, зокрема в частині зменшення процентної ставки та неврахуванні штрафних санкцій. Крім того, нарахування штрафних санкцій є виключно правом сторони, а не обов'язком, який ставиться в залежність від належного чи неналежного виконання умов договору.

Посилання апелянта на акт Державної фінансової інспекції від 16.10.2014 № 05-2/136, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки висновків щодо того, що в ході вказаної перевірки виявлено фінансові порушення та встановлено факт завдання позивачу матеріальної шкоди (збитків), внаслідок укладання спірного Договору відступлення права вимоги, зазначений Акт не містить.

Щодо оригіналів договорів про відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13. та оригіналів документів кредитних справ, відсутність яких апелянт пов'язує з шахрайськими діями та зловмисними намірами посадових осіб позивача, колегія суддів зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки належних доказів на підтвердження своїх доводів, в розумінні ст. 35 ГПК України, суду не надано.

Крім того, станом на день укладення договору про відступлення права вимоги № 3-2013 - 24 жовтня 2013 року, сторони не знали та не могли знати про те, що 28 лютого 2014 року Правлінням НБУ буде прийнято Постанову №107 "Про віднесення ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" до категорії неплатоспроможних", а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28.02.2014 рішення № 9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" з 03.03.2014.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Оскільки вимога позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13, укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом визнання права вимоги за Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" по кредитним договорам: № 07Ф-143 від 22.08.08, № 07Ф-149 від 22.08.08, № 07Ф-158 від 22.08.08, № 08Ф-188 від 06.10.08, № 08Ф-216 від 30.12.08, є похідною від вимоги про визнання вказаного договору недійсним, ці вимоги задоволенню не підлягають.

Також, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ним подавалося місцевому господарському суду клопотання про вихід за межі позовних вимог, яке не було розглянуто судом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Так, в матеріалах справи наявне клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог. Проте, зазначене клопотання не містить обґрунтування відносно того, які саме порушені права та/або інтереси позивача підлягають судовому захисту за ініціативи суду. Позивач лише обмежився тим, що просив суд вийти за межі позовних вимог, не зазначивши при цьому, в якій саме частині позовних вимог відповідне право підлягало захисту судом.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куренного Олександра Вікторовича та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 по справі №910/11136/16.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куренного Олександра Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 по справі №910/11136/16 без змін.

2.Матеріали справи №910/11136/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

Н.Ф. Калатай