ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 р. Справа №917/1608/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м.Київ, 01001

до Комунального підприємства "Житлово-комунальний комбінат с.Розсошенці Полтавського району", вул. Шевченка, 15, с.Розсошенці, Полтавського району, Полтавської області, 38751

про стягнення 913 094,15 грн.

Суддя Киричук О. А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 14-88 від 18.04.14р.

від відповідача: ОСОБА_2, розпорядження № 7 від 07.12.2001р.

Розглядається позовна заява про стягнення 913 094,15 грн. заборгованості за договором № 4039/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014р., у тому числі 232 000 грн. основного боргу, 431 628,64 грн. пені, 33 366,34 грн. 3% річних, 216 099,17 грн. інфляційних.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконав у встановлені договором строки свої договірні зобов'язання, внаслідок чого ним заявлені до стягнення заборгованість з неоплаченого природного газу, пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

Відповідач у відзиві (вх. № 14178 від 16.11.2016р.) просить визнати борг по договору в сумі 155 000,00 грн., в частині вимог про стягнення пені, інфляційних та 3% річних позов не визнає.

В судовому засіданні 08.12.2016р. представник надав пояснення, в яких вказав, що станом на 08.12.2016р. сума основного боргу становить 145 000,00 грн., останній платіж, який врахований позивачем, здійснено згідно платіжного доручення № 179 від 21.11.2016р.

Представник відповідача в судове засідання 08.12.2016р. надав доповнення до відзиву, в яких просить суд зменшити розмір пені (вх. № 15256 від 08.12.2016р.).

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням наведеним у позовній заяві.

Представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позов.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, суд, встановив:

23.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) (далі-позивач) та Комунальним підприємством "Житлово-комунальний комбінат с.Розсошенці Полтавського району" (покупець) (далі-відповідач) був укладений договір № 4039/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір).

Умовами договору визначено, зокрема, наступне:

- п.1. Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ (далі - газ), ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

- п. 2.1. Продавець передає Покупцю з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 1300,0 тис.куб.м.;

- п.6.1. Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати обсягів газу протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

- п.7.2. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

- п.9.3. Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

- п. 11.1 Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 року включно, а в частині розрахунків до їх повного здійснення.

Сторони додатковими угодами № 1-5 до договору неодноразово змінювали ціну газу.

Позивач вказує, що на виконання п. 2.1. Договору він поставив протягом січня 2015р. - грудня 2015р., а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2 179 646,12 грн.

В підтвердження поставки позивачем надані акти приймання - передачі природного газу від 31.01.15р. на суму 284 860,97 грн., від 28.02.15р. на суму 250 655,51 грн., від 31.03.15р. на суму 207 718,98 грн., від 30.04.15р. на суму 125 706,71 грн., від 31.05.15р. на суму 353,33 грн., від 31.10.15р. на суму 289 327,24 грн., від 30.11.15р. на суму 444 878,13 грн., від 31.12.15р. на суму 576 145,25грн. (копії актів додані до позовної заяви).

Як зазначає позивач, на момент подачі позову відповідачем частково сплачено суму основного боргу з порушенням строку, визначеного п.6.1. Договору, заборгованість складає 232 000,00 грн.

В судовому засіданні 08.12.2016р. представник надав пояснення, в яких вказав, що станом на 08.12.2016р. сума основного боргу становить 145 000,00 грн., останній платіж, який врахований позивачем, здійснено згідно платіжного доручення № 179 від 21.11.2016р.

При вирішенні спору, суд приймає до уваги наступне.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору № 4039/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014р., кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України).

За приписами ст. 692, ст. 693 Цивільного Кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за Договором № 4039/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014р. в частині передання відповідачу природного газу на підставі актів приймання - передачі природного газу від 31.01.15р. на суму 284 860,97 грн., від 28.02.15р. на суму 250 655,51 грн., від 31.03.15р. на суму 207 718,98 грн., від 30.04.15р. на суму 125 706,71 грн., від 31.05.15р. на суму 353,33 грн., від 31.10.15р. на суму 289 327,24 грн., від 30.11.15р. на суму 444 878,13 грн., від 31.12.15р. на суму 576 145,25грн., на загальну суму2 179 646,12 грн.

В свою чергу, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором оплатив вартість отриманого природного газу частково та з порушенням строків, визначених п.6.1. договором, що відображено в сальдо та в довідці по операціях щодо покупця.

Як зазначалося вище, за даними позивача, на момент подачі заборгованість відповідача перед позивачем склала 232 000,00 грн. (згідно поштового штемпеля на конверті позовна заява направлена 03.10.2016р.).

Проте, як вбачається з доданої до позову довідки по операціях щодо покупця, останній платіж враховано за 29.07.2016р. З наданих відповідачем доказів часткової сплати основного боргу вбачається, що при визначенні ціни позову позивачем не враховані здійснені відповідачем платежі до подачі позову платіжним дорученням № 484 від 16.08.2016р. на суму 11000,00 грн., платіжним дорученням № 502 від 25.08.2016р. на суму 7000,00 грн., платіжним дорученням № 509 від 01.09.2016р. на суму 7000,00 грн. (копії платіжних доручень додані до відзиву).

Крім того, після подання позову, відповідачем також частково сплачено суму основного боргу платіжними дорученнями № 620 від 21.10.2016р. на суму 20000,00 грн., № 640 від 01.11.2016р. на суму 20000,00 грн., № 686 від 10.11.2016р. на суму 10000,00 грн., № 692 від 11.11.2016р. на суму 10000,00 грн., № 719 від 21.11.2016р. на суму 10000,00 грн., всього 70 000,00 грн. (копії платіжних доручень додані до відзиву та доповненні до відзиву).

Таким чином, на дату прийняття рішення матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача перед позивачем суми основного боргу у розмірі 145 000,00 грн.. Вказаний розмір заборгованості також підтвердив представник позивача у поясненнях від 08.12.2016р.

За даних обставин, суд дійшов висновку, що правомірними, обґрунтованими, такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами є позовні вимоги щодо стягнення основного боргу за договором № 4039/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014р. в сумі 145 000,00 грн., в частині вимог про стягнення 70 000,00 грн. боргу - провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1.1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв"язку з відсутністю предмету спору, в іншій частині вимог про стягнення суми основного боргу - у позові відмовити за необгрунтованістю.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 216 099,17 грн. інфляційних нарахувань за березень 2015р. - травень 2016р., 33 366,34 грн. 3% річних за період з 15.02.2015 р. по 29.08.2016 р.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3% річних (з урахуванням моменту виникнення зобов"язань щодо оплати за поставлений природний газ за кожний окремий місяць та дат фактично здійснених відповідачем проплат), суд прийшов до висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними, а тому підлягають задоволенню (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Згідно із ст. 3 Закону України від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (із змінами та доповненнями) розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

У п.7.2 договору сторони передбачили, що в разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 431 628,64 грн. пені за період з 15.02.2015 р. по 29.08.2016 р. (з урахуванням моменту виникнення зобов"язань щодо оплати за поставлений природний газ за кожний окремий місяць та дат фактично здійснених відповідачем проплат), суд прийшов до висновку, що заявлений розмір пені відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань", є правомірним (розрахунок суми пені здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

Як вже зазначалось вище, відповідач у доповненні до відзиву просив суд зменшити розмір пені.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що останнє є обґрунтованим та підлягає задоволенню за наступного мотивування.

Пункт 3 ст. 83 ГПК України надає суду право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стаття 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Як роз"яснив Пленум Вищого господарського суду України у Постанові від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами), вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи часткове виконання боржником зобов"язань за Договором, той факт, що по договору забезпечується теплопостачання житлових будинків,наявність значної заборгованості населення перед відповідачем, а також те, що дії відповідача щодо несвоєчасного виконання прийнятих на себе зобов"язань за Договором не мали негативних наслідків для позивача у вигляді збитків, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності - суд зменшує розмір пені на 50%, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню частково у розмірі 215 814,32 грн.

При цьому судом враховано правову позицію Конституційного Суду України, зазначену у рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013, про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

За викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 145 000,00 грн. основного боргу, 215 814,32 грн. пені, 216 099,17 грн. інфляційних, 33 366,34 грн. 3% річних підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню, в частині вимог про стягнення 70 000,00 грн. боргу - провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1.1 ч.1 ст.80 ГПК України, в іншій частині - у позові відмовити.

Судові витрати покладаються на сторони пропорційно в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки спір в частині стягнення 70 000,00 грн. основного боргу виник внаслідок неправомірних дій відповідача, сплата вказаної суми основного боргу відбулася ним після звернення позивача з даним позовом до суду та порушення провадження у справі, понесені позивачем при пред'явленні даного позову в цій частині судові витрати зі сплати судового збору згідно ч. 3 ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Також, судом враховано, що пунктом 2.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що у разі зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню. У разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК України зменшує розм"ір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов"язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено (п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Керуючись ст.ст. 43, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Житлово-комунальний комбінат с.Розсошенці Полтавського району" (вул. Шевченка, 15, с.Розсошенці, Полтавського району, Полтавської області, 38751, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 145 000,00 грн. основного боргу, 215 814,32 грн. пені, 216 099,17 грн. інфляційних, 33 366,34 грн. 3% річних, 13 441,41 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В частині вимог про стягнення 70 000,00 грн. боргу - провадження у справі припинити.

4. В іншій частині - у позові відмовити.

Повне рішення складено 09.12.2016р.

Суддя Киричук О.А.