ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016 року Справа № 904/6401/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. - доповідач,

суддів: Подобєд І.М., Сизько І.А.

при секретарі судового засідання Абадей М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №б/н від 27.07.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №56-Д від 29.06.2016р.;

від третьої особи: ОСОБА_3, представник, довіреність №230516 від 23.05.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "МКТОН" ЛТД, м. Дніпро на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016р. у справі №904/6401/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "МКТОН"

ЛТД, м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний

банк "НОВИЙ", м. Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Українсько-Індійське товариство з обмеженою відповідальністю "Медична компанія "Магадфарма", м. Дніпро

про визнання кредитного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016р. у справі №904/6401/16 (суддя Манько Г.В.) у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивоване відсутністю підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, для визнання спірного правочину недійсним.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "МКТОН" ЛТД звернулось з апеляційною скаргою, в якій рішення суду просить скасувати як прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

- кошти, передбачені кредитним договором №772414/К1 від 06.10.2014р., Позивач для поліпшення та розвитку власної господарської діяльності так і не отримав, вони автоматично перераховувались банком на погашення заборгованості за кредитним договором №1018612/К2 від 11.09.2012р. на суму 70000,00 доларів США;

- Відповідач ввів Позивача в оману та не надав достовірної інформації про цільове призначення коштів за договором №772414/К1, умисно примусив Позивача отримати гривневий кредит, примноживши втрати фактично збанкрутілої фірми та погасивши при цьому валютний кредит, в звязку з чим наявні підстави для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України;

- суд першої інстанції безпідставно послався на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі №904/9681/15, як таку, що має преюдиційне значення;

- документи у кредитній справі по договору №772414/К1 від 06.10.2014р. містять підроблений підпис директора Позивача, відсутні відтиски печаток підприємства, документи, які б підтверджували факт зарахування грошових коштів на рахунок Позивача для поповнення обігових коштів.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги, наданих суду 12.12.2016р., зазначив на відсутність в матеріалах кредитної справи інформації про стан виконання зобовязань боржника перед банком, а також інформації про перевірку цільового використання кредиту, що відповідно до ст. 1056 Цивільного кодексу України може бути підставою для відмови подальшого кредитування позичальника за договором. Вважає, що в діях Відповідача спостерігається явний умисел введення Позивача в оману для реалізації погашення кредитного договору №1018612/К2 на суму 70000 доларів США, а не дійсної реалізації кредитного договору №772414/К1 від 06.10.2014р.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення з огляду на наступне:

- умови кредитного договору були ним виконані, факт надання кредиту Позивачу у сумі 760000,00 грн підтверджується меморіальним ордером № TR.167260.727.962 від 06.10.2014р.;

- Позивач порушив прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого Відповідач звернувся із позовом до суду (справа №904/8303/15);

- кредитний договір №772414/К1 від 06.10.2014р. не може бути визнаний фіктивним, оскільки Позивач проводив погашення кредитної заборгованості на суму 80128,34 грн та відсотків на суму 121431,71 грн, тим саме визнав себе зобов`язаною стороною;

- укладений спірний кредитний договір відповідає вимогам ст. 638, ст.1054 та ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність, тобто містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом для кредитних договорів;

- Позивач самостійно проводив операції щодо отримання та використання кредитних коштів для ведення фінансово господарської діяльності.

У додаткових поясненнях до заперечення на апеляційну скаргу, наданих суду 08.12.2016р., зазначив, що Позивачем не доведено жодної підстави в обґрунтування позовних вимог, зокрема, що обман вчинений стосовно обставин, які мають істотне значення, як-то: природи правочину, прав та обовязків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Позивачем отримані надані банком кошти та використані у відповідності до умов кредитного договору, здійснено часткове погашення кредиту. Спірний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їх внутрішній волі. Зазначив також, що засновник Третьої особи ОСОБА_4 з 07.06.2012р. одночасно перебував і на посаді директора Відповідача, який підписав кредитний договір і договір забезпечення, тому твердження Третьої особи щодо необізнаності з умовами кредитного договору є хибними.

Третя особа відзив на апеляційну скаргу не надала, повноважний представник в судових засіданнях апеляційну скаргу Позивача підтримав, просив її задовольнити.

У звязку із тимчасовою непрацездатністю судді Орєшкіної Е.В. на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.12.2016р. справа прийнята до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Подобєд І.М., Сизько І.А. (ухвалою від 12.12.2016р.).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Апеляційним судом при перегляді справи встановлено, що 06.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк Новий (надалі Відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю МКТОН ЛТД як позичальником (надалі Позивач) був укладений кредитний договір №772414/К1 (надалі Договір) строком дії з часу його укладення до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (п.11.3 Договору).

Відповідно до п. 1 Договору Відповідач за умови наявності вільних грошових коштів зобовязався надати Позивачу грошові кошти у формі відновлювальної відкличної кредитної лінії в національній валюті України на умовах забезпеченості повернення, строковості, відкличності, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту здійснюється окремими частинами (надалі за текстом кожна частина окремо транш, а у сукупності транші), зі сплатою процентів у розмірі 25% річних та комісій в розмірі та в порядку, визначеному Відповідачем на момент укладання Договору, в межах максимального ліміту заборгованості - 760000,00 грн та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 06 жовтня 2016 року на умовах, визначених Договором.

Позивач зобовязався сплатити Відповідачу за користування кредитом проценти у розмірі 25% та повернути кредит у порядку та строки, визначені Договором. Процентна ставка може бути змінена за згодою сторін.

Згідно п. 1.4. Договору кредит наданий Позивачу на наступні цілі: поточні цілі підприємства, повязані з веденням фінансово-господарської діяльності: поповнення обігових коштів.

Відповідно до п. 2.5. Договору повернення отриманого Позивачем кредиту здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок, зазначений в п. 2.2. Договору, в сумах та в терміни, визначені Графіком повернення кредиту, наведеному у Додатку №1, що є невідємною частиною Договору.

Згідно п. 4 Договору визначено забезпечення виконання зобовязання Позивача перед Відповідачем за договором іпотеки №761714/З-(772414) від 06.10.2014р., договором застави рухомого майна №761614/З-(772414) від 06.10.2014р. та договором поруки №761814/П-(772414) від 06.10.2014р., заставодавцем та поручителем за якими виступило Українсько-Індійське товариство з обмеженою відповідальністю "Медична компанія "Магадфарма" (надалі Третя особа).

Згідно меморіального ордеру №TR.167260.727.962 від 06.10.2014р. Відповідачем Позивачу був наданий кредит у сумі 760000,00 грн (а.с.70).

Позивач перерахування коштів не заперечує, втім, посилаючись на те, що кошти автоматично перераховувались на закриття укладеного між сторонами кредитного договору №1018612/К2 від 11.09.2012р. на суму 70000,00 доларів США, а не на поточний рахунок Позивача, як визначено п.2.2. Договору, вважає, що був введений в оману відносно цільового призначення коштів. Тому, просив визнати Договір недійсним на підставі ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України, що і стало підставою для звернення із даним позовом. Також просив застосувати наслідки недійсності правочину.

З приписів ст. 11 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

За ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними (із змінами і доповненнями) встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч.1,2 ст. 230 Цивільного кодексу України).

Як розяснено в п 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обовязковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Як встановлено господарським судом у справі №904/9681/15 (рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2016р., залишене в силі постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.05.2016р., що набрали законної сили) Договір відповідає вимогам ст. ст. 638, 1054 та ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність, містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом для кредитних договорів, а також згоду сторін щодо їх узгодження та настання цивільних прав та обов'язків, про що свідчить його підписання обома сторонами та скріплення відтисками печаток.

Відповідно до п. 8.2. Договору підписанням цього договору Позивач підтвердив вивчення в повному обсязі всіх умов цього договору, згоду зі своїми правами та обовязками за цим договором, свою дієздатність. Аналогічні гарантії були надані Позивачем і при укладанні кредитного договору від 11.09.2012р. №1018612/К2 у п. 6.2. (а.с. 19-22).

Договір був укладений між Позивачем та Відповідачем на підставі волевиявлення Позивача на отримання грошових коштів в сумі 760000,00 грн відповідно до рішення учасника товариства від 09.09.2014р. про звернення до Відповідача для отримання кредиту для поповнення обігових коштів на 2 роки під 25% річних, про що Відповідачу 09.09.2014р. надійшов лист за вих. № 222 (а.с. 71,72).

Факт надання кредиту в сумі 760000,00 грн підтверджується меморіальним ордером № TR.167260.727.962 від 06.10.2014р. та випискою з особового рахунку Позивача.

В подальшому, на підставі заяв позивача про купівлю іноземної валюти або банківських металів №№ 77,78 від 06.10.2014р. Позивачем через систему «Клієнт Банк» було куплено валюту в сумі 54000,00 доларів США та 711,62 доларів США, які Відповідачем були перераховані на рахунок Позивача № 9001.840 (поточний рахунок Позивача в доларах США). Згідно платіжних доручень в іноземній валюті №№ 45,46 від 06.10.2014р. Позивач перерахував зазначені кошти на рахунки №9001 та №9001, відкриті для обліку заборгованості та відсотків за кредитним договором №1018612/К2 від 11.09.2012р. Зайво перераховані кошти від покупки валюти в сумі 50067,49 грн були повернуті на рахунок №9001.980 (поточний рахунок клієнта в гривні, а.с. 55-85).

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що Позивач самостійно з власного волевиявлення проводив операції щодо отримання та використання кредитних коштів для ведення фінансово господарської діяльності. Жодних порушень, які б свідчили про нецільове використання Позивачем кредитних коштів банком не виявлено, за цільове використання коштів відповідальність покладена на позичальника (п. 6.2.1. договору).

Доводи Позивача щодо зловживання своїм службовим становищем працівниками Відповідача, які ввели в оману та не надали достовірну інформацію про цільове призначення коштів за Договором, не доведені; факт підписання документів, що містяться у кредитній справі, з боку Позивача іншою особою не підтверджений. Оспорюваний правочин був направлений на забезпечення фінансової діяльності Позивача, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, умови договору були погоджені позичальником (позивачем), ним не заперечувались та в подальшому були схвалені шляхом вчинення дій, направлених на виконання кредитного договору. Отже, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі.

Наявність умислу в діях Відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману Позивачем не доведений.

В звязку з відсутністю підстав для визнання правочину не дійсним не застосовуються і наслідки недійсності правочину, про які просив позивач у п. 3 позовної заяви, втім не зазначивши які саме наслідки просить застосувати.

Встановленими судом обставинами спростовуються доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про недоведеність позивачем існування обставин, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним. Підстави для задоволення позову відсутні, прийняте судом першої інстанції рішення є правомірним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, підстав для скасування чи зміни рішення суду відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України не вбачається, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області без змін.

Судові витрати по апеляційній скарзі покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "МКТОН" ЛТД, м. Дніпро на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016р. у справі №904/6401/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016р. у справі №904/6401/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з часу її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку через Дніпропетровський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складений 15.12.2016р.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Подобєд

Суддя І.А. Сизько