ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року Справа № 905/2357/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Владимиренко С.В.,

Малетича М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" та

Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26 жовтня 2016 року

у справі № 905/2357/15

господарського суду Донецької області

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"

про стягнення 909 556 987,59 грн.

та за зустрічним

позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про визнання кредитного договору № 15-93/02-3/09 від 27.01.2009 недійсним

за участю представників сторін:

позивача: Назаренко Р.О., Яцук С.В.

відповідача: Уздемир А.І., Косминін О.В.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" про стягнення 909 556 987,59 грн заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/02-3/09 від 27 січня 2009 року, з яких:

671 611 500,00 грн. - заборгованість за кредитом,

120 088 561,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з 27 січня 2009 року по 16 вересня 2015 року,

19 000,00 грн. - заборгованість по комісії за період з 01 лютого 2009 року по 31 серпня 2015 року,

78 032 6193,87 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 06 травня 2015 року по 16 вересня 2015 року,

21 539 936,30 грн. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період з 06 січня 2015 року по 16 вересня 2015 року,

4 518,50 грн. - пеня за несвоєчасну сплату комісійної винагороди за період з 05 квітня 2013 року по 16 вересня 2015 року,

4 093 173,28 грн. - три відсотки річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 06 травня 2015 року по 19 вересня 2015 року,

1 859 215,19 грн. - три відсотки річних за несвоєчасну сплату відсотків за період з 05 квітня 2013 року по 16 вересня 2015 року,

269,02 грн. - три відсотки річних за несвоєчасну сплату комісійної винагороди за період з 05 квітня 2013 року по 16 вересня 2015 року,

13 066 259,16 грн. - інфляційні витрати за несвоєчасну сплату відсотків за період з 05 квітня 2013 року по 16 вересня 2015 року,

1 430,99 грн. - інфляційні витрати за несвоєчасну сплату комісійної винагороди за період з 05 квітня 2013 року по 16 вересня 2015 року.

27 жовтня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" звернулося до господарського суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 15-93/02-3/09 від 27 січня 2009 року недійсним.

Рішенням господарського суду Донецької області від 17 травня 2016 року (суддя Уханьова О.О.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 26 жовтня 2016 року (склад колегії суддів: Агапов О.Л., - головуючий, Сгара Е.В., Мартюхіна Н.О.) первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 384 193 251,26 грн. заборгованості за кредитом, 76 070 263,75 грн. заборгованості за відсотками, 19 000,00 грн. заборгованості по комісії, 1 501,48 грн. пені за несвоєчасну сплату комісії, 740 225,54 грн. три проценти річних за відсотками, 3 269,02 грн. три проценти річних по комісійній винагороді, 5 378 037,28 грн. інфляційних втрат по відсотках, 910,00 грн. інфляційних втрат по комісійної винагороді та 93 685,07грн. судового збору.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" 11 088,00 грн. за оплату судової експертизи.

В решті вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Господарські суди на підставі наявних в матеріалах справи банківських виписок, меморіальних ордерів та платіжних доручень визнали доведеним факт видачі позивачем відповідачу кредитних коштів в сумі 685 200 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди, дослідивши умови кредитного договору та договорів про внесення змін до нього, виходили з того, що здійснений банком розрахунок ціни позову, є невірним, оскільки розрахунки заборгованості по тілу кредиту та процентам за користування кредитними коштами зроблені банком без урахування положень договору про внесення змін до кредитного договору від 02 лютого 2009 року, а кредитний договір та укладені до нього договори про внесення змін встановлюють взаємносуперечливі умови нарахування відсотків та погашення основного боргу. З огляду на викладене місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, здійснив власний розрахунок заявлених до стягнення сум. При цьому, суд, під час розрахунку заборгованості за тілом кредиту та процентам за користування кредитними коштам за період з 27 січня 2009 року по 30 серпня 2009 року застосував встановлену в кредитному договорі відсоткову ставку в розмірі 19,5%, врахував суми відсотків, визначені в графіку платежів, що є додатком №1 до договору про внесення змін до кредитного договору від 02.02.2009, а з 31 серпня 2009 року під час розрахунку процентів застосував розмір облікової ставки НБУ відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки, як встановлено судом, починаючи з 31 серпня 2009 року умови кредитного договору та договорів про внесення змін до нього мають розбіжності щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а норми закону презюмують обов'язок позичальника сплачувати банку відсотки за користування кредитом, від якого позичальник не може бути звільнений. Суд під час розрахунку також врахували встановлену кредитним договором черговість зарахування сплачених позичальником коштів в межах заявлених періодів.

Крім того, суди

- визнали доведеною заявлену до стягнення позивачем суму заборгованості з комісії (з урахуванням проведених відповідачем часткових оплат);

- відмовили повністю у стягнення пені за кредитом та відсоткам з огляду на те, що відповідач є юридичною особою зареєстрованою на території проведення АТО, а Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено заборону на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості за кредитними договорами юридичним особам, які провадять (провадили) свою господарську діяльність на території проведення АТО;

- дійшли висновку про наявність підстав для стягнення пені за несвоєчасну сплату комісії, яка не є сумою основної заборгованості за кредитним договором, однак здійснили перерахунок пені в межах термінів, заявлених банком;

- відмовили у стягненні трьох відсотків річних по кредиту, нарахованих позивачем за період з 06 травня 2015 року по 19 вересня 2015 року, з огляду на те, що нарахування трьох процентів за вказаний період є безпідставним, оскільки за умовами кредитного договору з урахуванням договору про внесення змін від 02 лютого 2009 року кінцевим терміном сплати коштів є 31 грудня 2015 року;

- задовольнили частково позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за процентами з урахуванням визначеної судом заборгованості по процентам;

- задовольнили повністю позовну вимогу про стягнення трьох відсотків річних по комісії з огляду на доведеність та обґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми;

- задовольнили частково позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат по комісії з урахуванням математично обґрунтованої методики розрахунку інфляційних (за повні місяці з урахуванням оплат).

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сторони погодили текст кредитного договору, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, підписали та приступили до виконання взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору, а підстави для визнання договору як неукладеного за наслідками виконання такого договору сторонами відсутні. За висновком судів кредитний договір відповідає загальним вимогам, які ставляться до правочину, та спеціальним нормам, що застосовуються до кредитного договору, в т.ч. і нормам ст. 1056-1 ЦК України.

Не погодившись із зазначеними рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" та Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулись до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами.

В касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 17 травня 2016 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26 жовтня 2016 року і прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

В касаційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 17 травня 2016 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26 жовтня 2016 року в частині незадоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги та стягнути з відповідача 287 418 248,74 грн. заборгованості за кредитом, 44 018 298,14 грн. заборгованості за користування кредитом, 3 017,02 грн пені по комісії, 1 118989,65 грн. 3% річних по процентам, 7 688 221,88 грн. інфляційних втрат по відсоткам, 520,99 грн. інфляційних втрат по комісії, 78 032 619,87 грн. пені по кредиту, 21 539 936,30 грн. пені по відсоткам, 4 093 173,28 грн. 3% річних по кредиту. В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 27 січня 2009 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого є позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (позичальник, відповідач за первісним позовом) укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №15-93/02-3/09 (далі за текстом - кредитний договір).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. кредитного договору банк зобов'язався за умови наявності вільних власних кредитних ресурсів надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 507 500 000,00 грн. на умовах, передбачених цим договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит в повному обсязі відповідно до графіку погашення кредитної заборгованості, встановленого в п. 1.2. договору, сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду за послуги по управлінню фінансовим кредитом в порядку та строки, передбачені цим договором, та виконати інші умови кредитного договору.

Згідно з п.п. 1.2., 2.2. кредитного договору остаточне повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - не пізніше 01 жовтня 2011 року включно; розмір відсоткової ставки за користування фінансовим кредитом - 19,50% річних, у випадку порушення позичальником встановлено п. 1.2. договору строку остаточного повернення всіх отриманих сум кредиту застосовується відсоткова ставка в розмірі 30% річних.

Кредитний договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі відсотків за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов'язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору. (п.п. 5.1., 5.4. кредитного договору).

В подальшому між сторонами у справі було укладено 34 (тридцять чотири) договори про внесення змін до кредитного договору №15-93/02-3/09 від 27 січня 2009 року, а саме:

- № 15-93/02-3/09-1 від 02 лютого 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-1 від 13 березня 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-2 від 30 квітня 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-3 від 31 липня 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-4 від 31 серпня 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-5 від 30 вересня 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-6 від 01 грудня 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-7 від 24 грудня 2009 року,

- № 15-93/02-3/09-8 від 05 січня 2010 року,

- № 15-93/02-3/09-9 від 27 січня 2010 року,

- № 15-93/02-3/09-10 від 07 липня 2010 року,

- № 15-93/02-3/09-11 від 01 вересня 2010 року,

- № 15-93/02-3/09-12 від 30 вересня 2010 року,

- № 15-93/02-3/09-13 від 06 листопада 2010 року,

- № 15-93/02-3/09-14 від 02 грудня 2010 року,

- № 15-93/02-3/09-15 від 21 січня 2011 року,

- № 15-93/02-3/09-16 від 28 січня 2011 року,

- № 15-93/02-3/09-17 від 26 травня 2011 року,

- № 15-93/02-3/09-18 від 29 листопада 2011 року,

- № 15-93/02-3/09-19 від 10 січня 2012 року,

- № 15-93/02-3/09-20 від 27 січня 2012 року,

- № 15-93/02-3/09-21 від 20 лютого 2012 року,

- № 15-93/02-3/09-22 від 01 березня 2012 року,

- № 15-93/02-3/09-23 від 05 березня 2012 року,

- № 15-93/02-3/09-24 від 05 червня 2012 року,

- № 15-93/02-3/09-25 від 08 лютого 2013 року,

- № 15-93/02-3/09-26 від 08 лютого 2013 року,

- № 15-93/02-3/09-27 від 29 квітня 2013 року,

- № 15-93/02-3/09-28 від 29 липня 2013 року,

- № 15-93/02-3/09-29 від 11 жовтня 2013 року,

- № 15-93/02-3/09-30 від 18 лютого 2014 року,

- № 15-93/02-3/09-31 від 25 квітня 2014 року,

- № 20-2074/2-1 від 27 серпня 2014 року,

- № 20-2885/2-1 від 08 грудня 2014 року.

Зазначеними договорами сторони вносили зміни щодо умов кредитування: змінювали розмір ліміту кредитної лінії, строки погашення кредиту, відсоткові ставки, строки сплати відсотків за користування кредитом та інші умови.

Так, згідно з договорами про внесення змін до кредитного договору було збільшено ліміт кредитної лінії до 585 190 165,65 грн за договором № 15-93/02-3/09-12 від 30 вересня 2010 року та до 671 650 000,00 грн. згідно з договорами №15-93/02-3/09-16 від 28 січня 2011 року та №15-93/02-3/09-17 від 26 травня 2011 року.

Договором № 15-93/02-3/09-1 від 02 лютого 2009 року про внесення змін до кредитного договору сторони внесли зміни до п. 1.2. кредитного договору визначили кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 31 грудня 2015 року.

Зазначений кінцевий термін повернення кредиту погоджено сторонами і в договорі про внесення змін №20-2885/2-1 від 08 грудня 2014 року.

Пунктом 3.3.4. кредитного договору передбачено, що у випадку якщо позичальник не виконав у строк свої обов'язки з повернення кредиту та/або сплаті відсотків за користування кредитом та/або інші обов'язки по сплаті грошових коштів, передбачені цим договором банк має право вимагати від позичальника незалежно від настання строку погашення кредиту сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або відсотків за користування ним, та/або відсотків за неправомірне користування кредитом, та/або суму неустойки, передбачених цим договором, письмово попередивши про настання такої сплати за 10 днів.

В пункті 2.7. кредитного договору встановлено черговість погашення позичальником заборгованості: в першу чергу сплаті підлягають нараховані, але не сплачені в строк відсотки та комісії, в другу чергу - нараховані відсотки та комісії, строк сплати яких ще не сплинув, в третю чергу - прострочена заборгованість за кредитом, а в четверту - передбачена цим договором неустойка. Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинно відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

На виконання умов кредитного договору банк протягом 2009 року та 2011 року надав позичальнику кредит в загальній сумі 685 200 000,00 грн. шляхом оплати документів позичальника та шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

За твердженням позивача за первісним позовом - Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відповідач неналежним чином виконує умови кредитного договору, а саме: несвоєчасно та не у повному обсязі повертає кредит, сплачує проценти за користування кредитними коштами і передбачену договором комісійну винагороду за послуги з управління кредитом, здійснив погашення кредиту та сплату відсотків і комісії лише частково, у зв'язку з чим банк звернувся до господарського суду з позовом у даній справі про стягнення 909 556 987,59 грн заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/02-3/09 від 27 січня 2009 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" звернулося до господарського суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 15-93/02-3/09 від 27 січня 2009 року недійсним.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний кредитний договір не містить істотних умов, необхідних для даного виду договорів: в ньому відсутні відомості про загальну вартість наданого кредиту, чіткого та повного порядку його погашення, умови і порядок його видачі та погашення, порядок сплати за кредит, обов'язки, умови щодо відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання умов договору; договір суперечить ч.ч. 2, 3 ст. 10561 ЦК України, оскільки містить умову щодо права банку змінювати в односторонньому порядку процентну ставку, частині першій статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки не містить порядку зміни договору, який би враховував інтереси позичальника, не містить умови про порядок припинення договору, як істотних умов договору, а умова договору, яка передбачає право банку вимагати дострокового погашення кредитної заборгованості не відповідає ч. 3 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Згідно з ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок сплати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 та 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з п. 8 ст. 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, сторони під час укладення спірного кредитного договору погодили його текст, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, в т.ч. погодили розмір ліміту кредитної лінії, визначили умови і порядок його видачі та погашення, порядок сплати процентів за користування кредитом, обов'язки, відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору. Сторони підписали спірний кредитний договір, скріпили підписи печатками та приступили до виконання взятих на себе за договором зобов'язань.

Врахувавши наведене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що підстави для визнання неукладеним спірного договору, який виконувався сторонами, відсутні, оскільки, як вірно зазначено судами з посиланням на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 25 червня 2011 року у справі №7/221-09, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що спірний кредитний договір відповідає загальним вимогам, які ставляться до правочину, а також спеціальним нормам, що застосовуються до кредитного договору, в т.ч. і нормам ст. 1056-1 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як вірно встановлено судами пунктом 2.6. кредитного договору встановлено можливість підвищення банком процентної ставки у випадку порушення позичальником зобов'язання, передбаченого п.1.2. договору.

Зазначена умова договору про право банку збільшувати відсоткову ставку, а також інші умови, зокрема і умова, яка передбачає право банку вимагати дострокового погашення кредитної заборгованості, були узгоджені сторонами на підставі їх вільного волевиявлення, яке виражене в письмовій формі зазначеного кредитного договору, підтверджене підписами повноважених осіб сторін договору та відбитками печаток підприємств, а умова про право банку збільшувати відсоткову ставку не передбачає односторонньої зміни зобов'язань лише банком, оскільки була погоджена обома сторонами договору, про що вірно зазначили суди попередніх інстанцій.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, у зв'язку з чим суди правильно та обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновками судів про необхідність часткового задоволення первісних позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

Як встановлено судами позивач на виконання умов кредитного договору протягом 2009 року та 2011 року надав позичальнику кредит в загальній сумі 685 200 000,00 грн. шляхом оплати документів позичальника та шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника відповідно до умов пункту 2.1. договору з урахуванням в несених у подальшому до цього пункту змін. Факт видачі зазначеної суми кредиту підтверджується наявними в матеріалах справи копіями меморіальних ордерів та платіжних доручень (т. 3, а.с. 9 -31), а також банківськими виписками (т.1, а.с. 157-159).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч.ч.1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Згідно з п.п. 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18 червня 2003 року, (далі за текстом - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов'язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.

Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі.

Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку.

Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення.

Згідно з п.п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Врахувавши вищезазначене, суди попередніх інстанцій правильно взяли до уваги надані банком банківські виписки з особових рахунків відповідача, а також меморіальні ордери та платіжні доручення, які були долучені до матеріалів справи після проведення судової експертизи у даній справі та не досліджувались експертом, як належні докази підтвердження видачі відповідачу кредиту в сумі 685 200 000,00 грн., та обґрунтовано відхилили заперечення відповідача щодо не доведення, на його думку, факту надання коштів в зазначеній сумі.

Судами також встановлено, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості по кредиту було сплачено 13 588 500,00 грн, з яких: 13 550 000,00 грн - сплачено 26 серпня 2011 року та 38 500,00 грн. - 24 травня 2012 року, у зв'язку з чим позивач заявив до стягнення 671 611 500,00 грн заборгованості по тілу кредиту. Крім того, позивачем заявлено до стягнення 120 088 561,89 грн заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 27 січня 2009 року по 16 вересня 2015 року.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 та ч.1 ст.530 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Однак, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, відповідач в порушення норм закону та умов кредитного договору неналежним чином виконує свої зобов'язання за кредитним договором, а саме: несвоєчасно та не у повному обсязі повертає кредит, проводив сплату відсотків і передбаченої договором комісійної винагороди за послуги по управлінню кредитом з порушенням визначених кредитним договором строків, здійснив погашення кредиту та сплату відсотків і комісії лише частково.

Пунктом 2.2. кредитного договору (у первісній редакції) передбачено, що відсотки за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи з встановленої банком процентної ставки у розмірі 19,5% річних.

Згідно з п.п. 2.3., 2.4. кредитного договору нарахування банком відсотків починається з дати першої оплати розрахункових документів позичальника з позичкового рахунку до дня повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Відсотки за користування кредитом нараховуються банком в передостанній робочий день місяця за період, попередній даті нарахування, а також в день остаточного повернення кредиту, визначеного п. 1.2. цього договору.

Нараховані банком відсотки сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня місяця, в якому відбувається нарахування, а також в день остаточного повернення кредиту. В грудні місяці відсотки за користування кредитом нараховуються банком 29 грудня (або в останній робочий день до 29 грудня) за період, попередній даті нарахування по 31 грудня включно, та сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня місяця.

02 лютого 2009 року між сторонами укладено договір № 15-93/02-3/09-1 про внесення змін до кредитного договору, в додатку № 1 до якого сторони встановили графік платежів процентів за користування кредитом з 27 січня 2009 року по 31 грудня 2010 року, в якому визначили конкретні суми процентів, виходячи з відсоткової ставки в розмірі 19,5% та терміни їх сплати. Також в договорі сторони узгодили черговість погашення заборгованості за кредитним договором та порядок внесення в подальшому змін до кредитного договору.

Договір № 15-93/02-3/09-1 про внесення змін до кредитного договору від 02 лютого 2009 року недійсним не визнавався, відповідні докази відсутні в матеріалах справи.

Однак, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, зроблені банком розрахунки ціни позову, зокрема розрахунки заборгованості за тілом кредиту та процентам за користування кредитними коштами, здійснені без урахування положень договору про внесення змін до кредитного договору від 02 лютого 2009 року.

Договором № 15-93/02-3/09-1 про внесення змін від 02 лютого 2009 року розділ перший кредитного договору доповнено пунктом 1.4., який передбачав, що у разі перерахування з боку позичальника не погоджених платежів за кредитним договором, не залежно від зазначеного в них призначення платежу, ці грошові кошти зараховуються банком в рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитом або в рахунок погашення суми кредиту за строком відповідно до терміну погашення та сплати суми кредиту, термін сплати якої не настав. Будь-які суми, сплачені "позичальником" не у відповідності до додатку №1 (графік платежів), що є невід'ємною частиною цього договору та встановлюється цим договором, зараховуються в рахунок погашення поточної заборгованості по сплаті відсотків (за наявності заборгованості), інші неузгоджені платежі зараховуються в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту.

Крім того, зазначеним договором від 02 лютого 2009 року розділ п'ятий кредитного договору доповнено пунктом, який передбачав, що будь-які додаткові угоди, договори про внесення змін та додатки до договору кредитування №15-93/02-3/09 від 27 січня 2009 року, що змінюють суму зобов'язання позичальника перед кредитором, повинні укладатися виключно з внесенням відповідних змін до графіку платежів із відображенням у ньому внесених змін.

Проте, як встановлено судами після 02 лютого 2009 року сторони договорами про внесення змін від 30.04.2009р., 31.07.2009р., 31.08.2009р., 01.12.2009р., 27.01.2010р., 07.07.2010р., 01.09.2010р., 30.09.2010р., 06.11.2010р., 02.12.2010р., 21.01.2011р., 28.01.2011р., 26.05.2011р., 10.01.2012р., 27.01.212р., 20.02.2012р., 01.03.2012р., 05.03.2012р., 05.06.2012р., 21.03.2013р., 08.12.2014р. неодноразово вносили зміни щодо ліміту заборгованості та його погашення, щодо відсоткової ставки за користування кредитом та порядку її нарахування і сплати. При цьому, жодних змін до графіку платежів, погодженого сторонами в договорі від 02 лютого 2009 року, як того вимагали умови договору від 02 лютого 2009 року, сторонами не вносилось.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що починаючи з 31 серпня 2009 року, коли договором про внесення змін № 15-93/02-3/09-3 було змінено (збільшено) відсоткову ставку до 25% річних по заборгованості, що обліковується на рахунку № 7392, існують розбіжності щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами між умовами кредитного договору та умовами договорів про внесення змін до нього, тобто фактично існує неузгодженість щодо розміру відсоткової ставки, сум відсотків та термінів їх сплати.

При цьому, суди попередніх інстанцій вірно зазначили про те, що нормами закону, зокрема положеннями статей 1048, 1054 ЦК України, встановлено обов'язок позичальника у будь-якому випадку сплачувати банку відсотки за користування кредитом, що свідчить про неможливість будь-яких виключень щодо можливості звільнення позичальника від такого обов'язку.

Встановивши факт наявності неузгодженості умов кредитного договору з договорами про внесення змін до нього щодо розміру відсоткової ставки, сум відсотків та термінів їх сплати, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, правильно та обґрунтовано застосував до спірних правовідносин за первісним позовом положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З огляду на викладене вище, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, здійснив власний розрахунок заявлених до стягнення сум. При цьому, суд, під час розрахунку заборгованості за тілом кредиту та процентам за користування кредитними коштам за період з 27 січня 2009 року по 30 серпня 2009 року правильно застосував встановлену в кредитному договорі відсоткову ставку в розмірі 19,5%, врахував суми відсотків, визначені в графіку платежів, що є додатком №1 до договору про внесення змін до кредитного договору від 02 лютого 2009 року, а з 31 серпня 2009 року при розрахунку процентів обґрунтовано у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України застосував розмір облікової ставки НБУ, з огляду на неузгодженість із зазначеної дати умов кредитного договору щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами з умовами договорів про внесення змін до кредитного договору. Суд також правильно врахував встановлену кредитним договором черговість зарахування сплачених позичальником коштів в межах заявлених періодів.

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, за результатами здійсненого розрахунку правильно визначив суми заборгованості по кредиту в розмірі 384 193 251,26 грн та по процентам за користування кредитом в розмірі 76 070 263,75 грн, які підлягають стягненню з відповідача та правильно і обґрунтовано задовольнив первісні позовні вимоги в цій частині частково.

Крім того, пунктом 2.5. кредитного договору передбачено обов'язок позичальника сплачувати щомісячно банку комісійну винагороду за послуги по управлінню кредитом у розмірі 1000,00 грн. без ПДВ, яка нараховується банком щомісячно 26 числа поточного місяця, а також в день остаточного повернення кредиту, та сплачується позичальником не пізніше останнього робочого дня місяця, в якому відбувається нарахування.

В подальшому до пункту 2.5. кредитного договору щодо строків сплати комісії неодноразово сторонами вносились зміни на підставі договорів про внесення змін від 30 квітня 2009 року, 31 липня 2009 року, 31 серпня 2009 року, 01 грудня 2009 року, 27 січня 2010 року, 07 липня 2010 року, 01 вересня 2010 року, 06 листопада 2010 року, 02 грудня 2010 року, а також договором про внесення змін від 21 березня 2013 року.

Так, відповідно до внесених зазначеним договором від 21 березня 2013 року змін пункт 2.5. кредитного договору викладено в іншій редакції, якою встановлено, що позичальник сплачує комісію у розмірі 1000,00 грн., яка нараховується в останній робочий день поточного місяця та сплачується щомісячно 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулось нарахування. При цьому сторони встановлюють, що зобов'язання позичальника по сплаті нарахованої комісії за управління кредитом не вважаються простроченими: по комісії, нарахованої за повний календарний місяць до 5 числа місяця наступного за місяцем, в якому відбулось нарахування комісії (кінцева дата сплати комісії); по комісії, нарахованої за останній календарний місяць терміну дії кредиту, не вважаються простроченими протягом наступних 5 календарних днів після закінчення цього терміну. У випадку, якщо кінцева дата сплати комісії припадає на вихідний (субота чи неділя) чи святковий день, позичальник зобов'язаний здійснити сплату комісії в останній робочий день напередодні.

Врахувавши наведені положення кредитного договору щодо порядку нарахування та сплати комісії, суди вірно встановили, що обов'язок зі сплати комісійної винагороди за послуги по управлінню кредитом, її розмір та терміни був погоджений сторонами, однак, відповідач неналежним чином виконував зазначений обов'язок, сплатив комісію лише частково, у зв'язку з чим суди, перевіривши розрахунки позивача правильно визнали доведеною заявлену до стягнення позивачем суму заборгованості по комісії (з урахуванням проведених відповідачем часткових оплат) та вірно і обґрунтовано задовольнили зазначену позовну вимогу, стягнувши з відповідача 19 000,00 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Право ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на нарахування пені за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або відсотків за користування кредитом та/або відсотків за неправомірне користування кредитом за кожний день прострочення передбачено пунктом 4.1. кредитного договору.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" запроваджено антитерористичну операцію на території України.

Відповідно до ст.2 Закону України № 1669-VII від 02 вересня 2014 року "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції встановлено заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи зобов'язані скасувати зазначеним у статті 2 Закону особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Листом №18-112/62138 від 27 жовтня 2014 року Національний банк України повідомив всі банки про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" встановлено, що районом проведення антитерористичної операції є визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Наказом Антитерористичного центру при Службі Безпеки України №33/6/а від 07 жовтня 2014 року визначено з 07 квітня 2014 року Донецьку та Луганську області районами проведення антитерористичної операції.

Як встановлено, судами попередніх інстанцій, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача - ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком", де товариство проводить свою господарську діяльність, є м. Маріуполь Донецької області, тобто територія проведення АТО.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для нарахування відповідачу та стягнення з нього пені, оскільки Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який є діючим, з 14 квітня 2014 року на час проведення антитерористичної операції встановлено мораторій на нарахування юридичним особам, які зареєстровані на території населених пунктів проведення АТО, пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики. Дію даного Закону в частині введення мораторію зупинено не було.

Врахувавши наведене, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасне та неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань зі сплати заборгованості по кредиту та процентам за користування кредитом. Разом з цим, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату комісії, яка не є сумою основної заборгованості за кредитним договором. При цьому, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, правильно здійснив перерахунок пені за несвоєчасну сплату комісії в межах термінів, заявлених банком, та визначив суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача в розмірі 1 501,48 грн. Колегія суддів погоджується з висновками судів щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 501,48 грн пені за несвоєчасну сплату комісії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наведених норм закону позивач має право на нарахування та отримання від відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат у разі прострочення відповідачем виконання грошових зобов'язань з погашення заборгованості по кредиту та зі сплати відсотків за його користування.

Проте, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, позовні вимоги про стягнення 4 093 173,28 грн. трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 06 травня 2015 року по 19 вересня 2015 року є безпідставними та необґрунтованими, оскільки кінцевим терміном сплати кредиту за умовами кредитного договору з урахуванням договорів про внесення змін до нього від 02 лютого 2009 року та від 08 грудня 2014 року є 31 грудня 2015 року, у зв'язку з чим суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову в цій частині.

Разом з цим, місцевий господарський суд, здійснивши власний розрахунок сум трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом протягом визначеного позивачем періоду (з 05 квітня 2013 року по 16 вересня 2015 року), правильно, з урахуванням визначеної судом заборгованості по процентам, встановив суму трьох відсотків річних в розмірі 740 225,54 грн. та інфляційних втрат в розмірі 5 378 037,28 грн за несвоєчасну сплату відсотків протягом зазначеного періоду та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за процентами частково з огляду на доведеність факту порушення відповідачем своїх зобов'язань зі сплати відсотків за користування кредитом.

Суди попередніх інстанцій, перевіривши проведений позивачем розрахунок сум трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату комісійної винагороди, встановили, що сума трьох відсотків річних визначена вірно, а сума інфляційних втрат визначена з порушенням математично обґрунтованої методики розрахунку інфляційних, у зв'язку з чим місцевий господарський суд провів власний розрахунок суми інфляційних (за повні місяці та з урахуванням оплат) та визначив суму, яка підлягає стягненню. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суди правильно задовольнили позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних по комісії в розмірі 269,02 грн повністю з огляду на те, що мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання та заявлена позивачем до стягнення сума є доведеною та обґрунтованою, а також частково задовольнили позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат по комісії в розмірі 910,00 грн. за результатами здійсненого розрахунку.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи. Переглядаючи справу повторно, в порядку ст.101 ГПК України, господарський суд апеляційної інстанції правильно залишив прийняте рішення без змін. Постанова апеляційного господарського суду відповідає вимогам закону, а твердження скаржників про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів відсутні.

Посилання скаржників на те, що суди попередніх інстанцій невірно визначили суми заборгованості, які підлягають до стягнення з відповідача, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки такі посилання зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" та Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26 жовтня 2016 року у справі № 905/2357/15 залишити без змін.

Головуючий І.А. Плюшко

Судді С.В. Владимиренко

М.М. Малетич