РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2016Справа №910/19813/16

За позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Державного підприємства "Групова котельня УМТ та ГЗ ГУ МВС України в Київській області"

про стягнення 330 226,33 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники:

Від позивача: Никеруй Т.М.(дов. від 25.04.2016)

Від відповідача: Поштар Т.П.(дов. від 01.01.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Групова котельня УМТ та ГЗ ГУ МВС України в Київській області" про стягнення інфляційних збитків та 3% річних в сумі 330 226,33 грн. у зв'язку з неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу природного газу № 13/3556-ТЕ-41 від 28.12.2012.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.11.2016 у справі № 910/19813/16 порушено провадження та призначено до розгляду на 24.11.2016.

24.11.2016 в судовому засіданні оголошено перерву на 01.12.2016 для подання додаткових доказів по справі.

В судове засідання призначене на 01.12.2016 прибули представники позивача та відповідача, надали пояснення по справі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволені.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (далі позивач, продавець) та Державним підприємством «Групова котельня УМТ та ГЗ ГУ МВС України в Київській області» (далі відповідач, покупець) уклали Договір № 13/3556-ТЕ-41 на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році імпортований природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

На виконання договору продавець з січня 2013 по грудень 2013 року передав, а покупець отримав природний газ разом на суму 1 098 557,54 грн.

Факт приймання-передачі природного газу підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2013 б/н за січень; від 28.02.2013 б/н за лютий; від 31.03.2013 б/н за березень; від 30.04.2013 б/н за квітень; від 31.10.2013 б/н за жовтень; від 30.11.2013 б/н за листопад; від 31.12.2013 б/н за грудень.

Відповідно до п.6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як свідчать матеріали справи, відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в якості оплати поставленого природного газу в сумі 1 098 557,54 грн., що підтверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо.

Позивач зазначив, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих до 20.01.2015 вже було предметом розгляду господарського суду у справі №910/3489/15-г. Проте, рішення в частині стягнення основного боргу за природний газ, поставлений у січні 2014 - грудні 2014 року виконано лише 21.03.2016.

Позивач заявив до стягнення 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за природний газ, поставлений у березні 2013 - грудні 2013 року, за період з 21.01.2015 по 21.03.2016 по зобов'язанню березня 2013 - грудня 2013 року.

У зв'язку з наведеним позивач вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити йому три проценти річних у розмірі 15 951,39 грн. та інфляційні втрати у розмірі 314 274,95 грн.

Відповідач заперечував проти позовних вимог позивача та просив відмовити в їх задоволенні, у зв'язку з тим, що він на виконання умов та спільних протокольних рішень, повністю розрахувався за поставлений природний газ, не прострочив виконання грошового зобов'язання, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача заявлених сум позивачем.

Таким чином, на думку відповідача, в його діях відсутня вина, а відтак не може бути застосовано наслідків передбачених ЦК України, у разі прострочення виконання зобовязання боржником, що підтверджується відповідними обставинами справи та нормами чинного законодавства України.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з наступним:

Матеріали справи свідчать, що розрахунки з позивачем за поставлений природний газ були проведенні на підставі Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, якою затверджено порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Таким чином сторони, в тому числі НАК "Нафтогаз України", підписавши дані протокольні рішення, узгодили порядок проведення розрахунків з газопостачальною організацією, змінивши строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору № 13/3556-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012.

Спільні протокольні рішення та платіжні доручення про перерахування позивачу отриманих коштів як вартість пільг та субсидій населенню, є підтвердженням того, що відповідні розрахунки здійснювались в межах договору № 13/3556-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 та є процедурою погашення зобов'язань відповідачем по оплаті за природний газ у визначеному місяці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенню сум пільг та субсидій населенню.

Відтак, сторонами по договору за їх взаємною згодою і домовленістю було змінено порядок проведення остаточного розрахунку з метою надання населенню права на отримання пільг з оплати послуг за постачання газу, та були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору та спільних протокольних рішень відповідач повністю розрахувався за поставлений природний газ та не прострочив виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п.1.2 договору сторони погодили, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

На виконання умов договору позивач за період: січень-квітень, жовтень-грудень 2013р. поставив, а відповідач прийняв природний газ обсягом 839,106 тис. куб. м. на загальну суму 1 098 557,54 грн., що підтверджуються підписаними без зауважень та скріпленими печатками сторін актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2014р. за січень 2013р. на суму 194 626,98 грн.; від 28.02.2013 за лютий 2013р. на суму 174 382,82 грн., від 31.03.2013 за березень 2013р. на суму 191 873,72 грн., від 30.04.2013 за квітень 2013р. на суму 90 083,42 грн., від 31.10.2013 за жовтень 2013р. на суму 93 935,10 грн., від 24.01.2014 за листопад 2013р. на суму 148 887,45 грн., від 24.01.2014 за грудень 2013р. на суму 204 768, 05 грн.

Сторони у п.6.1 визначили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Станом на 21.03.2016 відповідачем було повністю сплачено основний борг за спожитий природний газ на загальну суму 1098557,64 грн., що підтверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо(копії в матеріалах справи).

Суд наголошує, що за участю як позивача так і відповідача протягом 2013-2015 років були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Підписання Спільних протокольних рішень, є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

Оформлення документів, в тому числі, Спільних протокольних рішень взаєморозрахунків є процедурою реалізації цього права, дотримання якої є передумовою безпосереднього виділення коштів фактичних розрахунків за рахунок бюджетних коштів.

Таким чином, держава шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів запровадила новий механізм взаєморозрахунків між відповідачем та позивачем, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача, елементи адміністративного та бюджетного права. Введення Державою в господарські правовідносини елементів адміністративного та бюджетного права призвело до зміни істотних умов Договору купівлі-продажу природного газу, який діяв протягом 2013-2016 року в частині строків, розміру, форми оплати його вартості, фактично поклавши їх на наступні органи державної влади:

- Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві - органу відповідальному за операції по рахунку відкритого в них;

- Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради - органу, який є фактичним розпорядником державних коштів та інш.

Покладення вищевказаних обовязків на органи державної влади, позбавило відповідача можливості самостійно впливати в повній мірі на правовідносини за Договором на купівлю-продаж природного газу, в частинні виконання обов'язку з оплати отриманого товару. Відсутність правових важелів впливу на дані правовідносини прямо виключає наявність вини відповідача за не виконання або неналежне виконання обов'язків за вищевказаним Договором.

Відсутність вини (як обовязкового елементу складу правопорушення), тягне за собою відсутність відповідальності, в тому числі у вигляді господарських санкцій.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій від 11.01.2005 №20, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ГРУПОВА КОТЕЛЬНЯ УМГ ТА ГЗ ГУ МВС УКРАЇНИ КИЇВСЬКІЙ ОБЛАСТІ» та ПАТ НАК «Нафтогаз України» підписані Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 та проведені відповідні оплати, а саме:

- Спільне протокольне рішення №2136 від 11.12.2013 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 53456,65 грн.;

- Спільне протокольне рішення №1462 від 24.06.2014 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 19431,00 грн.;

- Спільне протокольне рішення № 2282 від 20.11.2014 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 55834,62 грн. ;

- Спільне протокольне рішення № 316 від 17.02.2015 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 40944,03 грн.;

- Спільне протокольне рішення № 675 від 19.03.2015 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 90200,00 грн.;

- Спільне протокольне рішення № від 26.03.2016 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 90 200,00 грн.,

- Спільне протокольне рішення № від 26.03.2016 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 90 200,00 грн.,

- Спільне протокольне рішення № 1286 від 10.06.2015 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 62805,97 грн.,

- Спільне протокольне рішення № 11586 від 17.07.2015 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 на суму 21376,65 грн..

За умовами вищевказаних Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків передбачалося надання державою коштів на погашення заборгованості, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Із змісту спільних протокольних рішень вбачається, що останніми передбачалось надання державою коштів на погашення заборгованості за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню послуг, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору.

Таким чином, спільні протокольні рішення є підтвердженням того, що відповідні розрахунки здійснювались в межах договору на купівлю-продаж природного газу та є процедурою погашення зобов'язань відповідача по оплаті за природний газ у визначеному місяці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенню сум пільг та субсидій населенню.

Відтак, сторонами по Договору № 13/3556-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 за їх взаємною згодою і домовленістю було змінено порядок проведення остаточного розрахунку з метою надання населенню права на отримання пільг з оплати послуг за постачання газу, та були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів.

Крім того, Верховний Суд України при розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, та санкцій, передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, зазначив, що необхідною умовою для їх застосування є те, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи, і, відповідно до якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору. Укладенням договору про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу (постанови Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 902/1652/13, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 09.09.2014 у справах №№ 5011-1/1043-2012-42/528-2012, 5011-35/1272-2012-42/527-2012, 5011-35/1533-2012-19/522-2012.

Отже, відповідач на виконання умов та спільних протокольних рішень, повністю розрахувався за поставлений природний газ, не прострочив виконання грошового зобов'язання, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача заявлених сум позивачем.

Таким чином, в діях відповідача відсутня вина, а відтак не може бути застосовано наслідків передбачених ЦК України, у разі прострочення виконання зобовязання боржником, що підтверджується відповідними обставинами справи та нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 07.12.2016