КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа№ 911/2599/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 - дов. №385 від 30.06.2015

від відповідача ОСОБА_3 - ордер серії КВ № 118790 від 12.09.2016

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду Київської області

від 11.10.2016 (суддя Карпечкін Т.П.)

у справі № 911/2599/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 87 807,51 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.10.2016 у справі № 911/2599/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 57 000, 00 грн. основного боргу, 15 133, 58 грн. пені, 1 257, 91 грн. 3% річних, 2 760, 91 грн. інфляційних, 5 000, 00 грн. штрафу та 1 273, 55 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи. На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував приписи ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, не визнав обставин щодо того, що спірний договір суборенди є розірваним. За твердженнями апелянта, правочин з розірвання договору було вчинено, відтак підстав для сплати оренди немає тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 911/2599/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 прийнято до провадження у визначеному складі суду, розгляд справи призначено на 06.12.2016.

В судове засідання з'явились представники сторін, представник відповідача (апелянта) підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову повністю.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати її до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 87 807, 51 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором суборенди № 01/01-2015 від 01.01.2015, а саме щодо сплати орендної плати за вересень-грудень 2015 року, відтак просила стягнути з відповідача 57 093, 60 грн. заборгованості по сплаті за користування об'єктом оренди та комунальні послуги, 20 581,73 грн. неустойки, 5 000, 00 грн. штрафу, 3 654, 00 грн. інфляційних, 1 478, 18 грн. 3 % річних.

Як встановлено матеріалами справи, 01.01.2015 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (позивачем, орендарем за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (відповідачем, суборендарем за договором) було укладено Договір суборенди №01/01-2015 (надалі - Договір), за умовами п. 1.1 якого орендар передав, а суборендар прийня в суборенду частину нежитлового приміщення загальною площею 180,00 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 4.1 Договору строк суборенди по даному Договору встановлено до 31.12.2015 року включно.

Пунктом 5.1.1 Договору сторони погодили, що плата за користування об'єктом суборенди за календарний місяць з врахуванням індексації складає 14 250,00 грн. Плата здійснюється суборендарем згідно розпорядження орендаря шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок та внесення грошових коштів в касу орендаря.

За умовами п. 5.1.3 Договору сплата орендної плати суборендарем здійснюється до 15 числа кожного поточного місяця.Суборендар зобов'язаний своєчасно здійснювати орендні платежі, оплату комунальних послуг та інших платежів, пов'язаних з обслуговуванням та експлуатацією об'єкта суборенди (п. 7.1 Договору).

Відповідно до п. 8.1 Договору у випадку прострочення перерахування орендної плати або сплати інших платежів по Договору субарендар сплачує орендарю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період за який нараховується пеня, нараховану на суму заборгованості за кожний день прострочення оплати, а також штраф в сумі 5000 грн. у випадку, якщо прострочення будь-якого платежу триває більше ніж 15 календарних днів.

Згаданий договір, копію примірника якого позивач долучив до матеріалів справи (а. с. 15-18) підписаний особисто ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 та скріплений печаткою останньої.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Зміст договору на підставі ч. 1 ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, укладаючи Договір, сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки.

В свою чергу, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.33, 34 ГПК України, які б підтверджували, що виконати спірний договір, в якому погоджені всі істотні умови, без додатків неможливо. Крім цього, стверджуючи, що наявний у відповідача примірник Договору скріплений його печаткою на кожному аркуші й п. 8.1 Договору не містить умов щодо сплати суборендарем 5 000, 00 грн. штрафу, відповідач не довів будь-якими доказами в суді, що наданий позивачем примірник Договору є сфальсифікованим.

Як встановлено матеріалами справи, наданий відповідачем примірник Договору (а. с. 73-76) дійсно скріплений його печаткою на кожній сторінці, при цьому взагалі не підписаний ФОП ОСОБА_5, тому не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження відповідної редакції Договору. Не підтверджено також відповідачем по справі факту звернення до правоохоронних органів щодо фальсифікації Договору.

Як встановлено матеріалами справи, позивач свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, у встановлені Договором строки передав об'єкт суборенди у тимчасове платне користування, що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим печаткою відповідача актом приймання-передачі 01.02.2015 року, що є Додатком до Договору (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи (а. с. 19).

За твердженнями позивача, відповідач виконував свої зобов'язання зі сплати суборендної плати за Договором, однак починаючи з 15.09.2015 в порушення умов Договору припинив сплачувати орендні платежі, тому 19.01.2016 та 31.03.2016 позивач надіслав відповідачу письмові претензії про сплату заборгованості по суборендній платі, які згідно наявних в матеріалах справи повідомлень про вручення отримані відповідачем 29.01.2016 та 05.04.2016 відповідно, проте залишені без відповіді та задоволення.

Заперечуючи проти позову відповідач (апелянт) наполягав, що Договір розірвано в вересні 2015 року й приміщення ним звільнено, акт про повернення приміщення складено та надіслано позивачу,однак позивач від підписання акту про повернення приміщення ухилився, акту не підписав й підписаного екземпляру акту відповідачу не надав.

За твердженнями відповідача про розірвання Договору він письмово повідомив позивача листом № 03/09/15 від 02.09.2016, наведене відповідач вважає правочином в розумінні ст. 202 ЦК України й такий правочин має породжувати обумовлені ним правові наслідки, тобто є підставою для розірвання Договору і припинення правовідносин з позивачем.

Таким чином, на думку відповідача (апелянта) з 04.09.2015 не існує жодних зобов'язань відповідача перед позивачем щодо сплати орендної плати за Договором, адже цей Договір припинено. Оскільки позивачем не надано заперечень проти розірвання Договору, правочин щодо його розірвання є правомірним, як не визнаний недійсним в судовому порядку. В матеріалах справи наявний також лист відповідача № 12/08/15 від 12.08.2015 з повідомленням про припинення Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Дговір оренди згідно п. 3 ст. 291 ГК України може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Так, статтею 188 ГК України визначено порядок зміни та розірвання господарських договорів, зокрема п. 2 передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Проте відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в силу ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження факту надіслання позивачеві листів № 12/08/15 від 12.08.2015, № 03/9/15 від 02.09.2015 про розірвання Договору та Акту про повернення майна (доказів поштового надіслання), не викладено й ним обставин, за яких відповідні повідомлення та Акт передавались позивачу.

Надана відповідачем до матеріалів справи електронна переписка цього приводу підставно не прийнята місцевим судом до уваги, оскільки достовірно не підтверджує про який договір йде мова, враховуючи, що переписка здійснювалась через електронні адреси інших осіб.

За приписами ст.653 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки Договір укладено в формі письмового двостороннього документа, всі зміни і доповнення до нього мають бути оформлені відповідним письмовим двостороннім документом.

Проте повідомлення відповідача про розірвання Договору є одностороннім правочином, фактично односторонньою відмовою відповідача від зобов'язання, що чинним законодавством не допускається.

Договір на підставі ч.1 ст.763 ЦК України є чинним протягом всього строку, на який його було укладено, такий договір породжує обумовлені ним права та обов'язки.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

Згідно ч.3 ст.774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Частинами 5, 6 ст. 762 ЦК України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Таким чином, з огляду на приписи чинного законодавства, сплата орендних платежів мала відбуватись щомісячно протягом дії Договору.

Відповідно до ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (ч. 2).

Оскільки Договором встановлено строк до 31.12.2015, такий Договір має визначений строк, відтак відмова від нього в будь-який час не допускається. Можливості дострокової односторонньої відмови суборендаря (відповідача) від Договору не містять й умови Договору.

Таким чином, Договір діяв до 31.12.2015, відповідач в односторонньому порядку неправомірно відмовився від Договору та з вересня 2015 припинив сплачувати орендні платежі без врегулювання відповідного питання з позивачем в установленому порядку та надання належних доказів повернення приміщення з оренди й його прийняття позивачем. Крім цього, відсутні підстави для застосування ч.6 ст. 762 ЦК України, адже майно не використовувалось відповідачем з його власної волі внаслідок безпідставної односторонньої відмови і саме він відповідальний за це.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за чотири місяці в розмірі 57 000, 00 грн., які позивачем доведено належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 93, 60 грн. експлуатаційних витрат, сплата яких не передбачена умовами Договору, не підлягають задоволенню з підстав необґрунтованості та недоведеності.

Крім цього, в зв'язку із простроченням сплати орендної плати позивачем заявлено до стягнення 20 581,73 грн. пені за період з 16.09.2015 по 25.07.2016, 5 000, 00 грн. штрафу, 3 654, 00 грн. інфляційних втрат та 1 478,18 грн. 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України.

За умовами п. 8.1. Договору у випадку прострочення перерахування орендної плати або сплати інших платежів по Договору суборендар сплачує орендарю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період за який нараховується пеня, нараховану на суму заборгованості за кожний день прострочення оплати, а також штраф в сумі 5 000 грн. у випадку, якщо прострочення будь-якого платежу триває більше ніж 15 календарних днів.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання на підставі ст. 611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1-3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється згідно ч. 6 ст. 232 ГК України через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

Таким чином, з огляду на наведені приписи чинного законодавства та умови Договору, вимоги позивача про стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних є правомірними.

Перевіривши правильність наданих позивачем розрахунків, судом виявлено помилки в проведених нарахуваннях, зокрема, позивачем проведено нарахування з 16.09.2015 на всю суму заявленої заборгованості, в той час як станом на вересень 2015 існувала заборгованість лише в сумі 14 250, 00 грн., відповідно заборгованість збільшувалась кожного місяця на суму чергового платежу, що позивачем не враховано. Крім цього, в суму боргу включено 93,60 грн., які позивачем не доведено, нарахування пені в порушення п. 6 ст. 232 ГК України проведено за період, що перевищує 6 місяців.

Здійснивши власний розрахунок, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду, що розмір пені становить 15 133,58 грн., 3% річних - 1 257,91 грн., інфляційних - 2 760, 91 грн., які й підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно в іншій частині вимог щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за Договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України (п. 4 Інформаційного листа Вищого Господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Оскільки прострочення сплати орендної плати тривало більше ніж 15 календарних днів, вимоги позивача про стягнення з відповідача 5 000, 00 грн. штрафу як обґрунтовані підлягають задоволенню.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 11.10.2016 у справі № 911/2599/16 - без змін.

Матеріали справи № 911/2599/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук