РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2016Справа №910/32103/15

За позовом Спільного українського-німецького підприємства "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

до Приватного акціонерного товариства "Квіти України"

про витребування майна із чужого незаконного володіння

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Кіян А.В.

від відповідача: Хоменко І.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Спільне українського-німецьке підприємство "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Квіти України", в якому просить суд витребувати у відповідача майно (обладнання), загальною вартістю 1164378,11 грн., відповідно до переліку. Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним утриманням майна відповідачем після закінчення строку дії договору оренди нежитлового приміщення, укладеного між сторонами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/32103/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 27.01.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

26.01.2016р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав відзив, в якому Приватне акціонерне товариство "Квіти України" заперечує проти позову та зазначає, що 26.01.2015р. між позивачем та відповідачем було підписано акт про повернення нежитлового приміщення за договором оренди № 1-11/12-2 від 01.11.2013р., відповідно до якого позивачу передано спірне майно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2016р. відкладено розгляд даної справи в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України до 15.02.2016р. та викликано в судове засідання керівника Спільного українського-німецького підприємства "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю відповідно до ст. 30 Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи неодноразово судом переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016р. у даній справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі № 910/3210/15 на час виконання судової експертизи.

27.10.2016р. Київський науково-дослідний інститут судових експертиз направив до Господарського суду міста Києва висновок експертів з ілюстративною таблицею за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 06.10.2016 № 6657/6658/16-32 та матеріали справи № 910/32103/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2016р. поновлено провадження у справі № 910/32103/15, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 21.11.2016 року.

У даному судовому засіданні позивач подав пояснення до матеріалів справи та підтримав позовні вимоги.

У процесі розгляду спору представник позивача пояснив суду, що спірне майно на даний час у відповідача відсутнє.

Представник відповідача підтвердив відсутність у нього спірного майна.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 05.12.2016 року.

У судове засідання представники сторін з'явились та подали додаткові документи до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 05.12.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2013 р. між Приватним акціонерним товариством «Квіти України» та Спільним українсько-німецьким підприємством "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1-11/13-2, за умовами якого Орендодавець зобов'язується передати, а Орендар прийняти у строкове платне користування частину шестиповерхового нежитлового приміщення, а саме, частину другого поверху площею 173.2 м.кв., які визначені на план-схемі, доданому до цього Договору у вигляді Додатку № 1, що знаходиться за адресою: м. Київ. вул. Артема. 49 (надалі по тексту - Об'єкт оренди), вчасно за в повному обсязі сплачувати у сі платежі, передбачені умовами цього Договору, виконувати умови цього Договору і повернути Об'єкт оренди по закінченні строку оренди у належному стані.

Згідно з п. 1.3 договору Об'єкт оренди належить Орендодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу №98 від 16.05.1994р. посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №1. зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 25 жовтня 2004 року (номер запису 6603п в книзі 103п-71). користування земельною ділянкою відбувається на підставі Договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 28 грудня 1998 року № 91 -5-00049.

Відповідно до п. 3.2 Договору, при передачі об'єкта оренди Сторони складають акт прийому-передачі, який підписують повноважні представники обох Сторін і який скріплюється печатками Сторін.

За приписами розділу 4 договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до закінчення строку оренди.

Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від виконання тих зобов'язань, які виникли за цим Договором протягом строку його дії та залишилися невиконаними. Після закінчення строку дії Договору по відношенню до невиконаних обов'язків відповідні положення Договору діють до повного виконання таких обов'язків. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Строк оренди, згідно цього Договору, встановлюється з дати передачі Орендодавцем Об'єкту оренди Орендарю за Актом прийому-передачі в орендне користування, згідно умов розділу 3 цього Договору та складає 2 (два) роки та 11 (одинадцять) місяців. Строк оренди закінчується у день підписання Сторонами Акта прийому-передачі (про повернення) Об'єкта оренди, але не пізніше ніж у момент закінчення строку, визначеного у п.4.2. Договору.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.11.2013 року відповідач передав, а позивач прийняв у строкове платне користування частину шестиповерхового нежитлового приміщення, а саме частину другого поверху площею 173,2 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Артема, 49. Санітарний та технічний стан приміщення задовільний.

Надалі, як зазначив позивач, орендована частина будівлі була облаштована майном позивача, що належить йому на праві власності, необхідним для здійснення господарської діяльності.

Позивач зазначив, що наприкінці січня 2015 року сторони досягли згоди про повернення позивачем відповідачу орендоване приміщення за спірним договором оренди, у зв'язку з чим право користування орендованим приміщенням у позивача було припинено за згодою сторін.

Однак, протягом обумовленого строку позивач не звільнив приміщення, а саме не вивіз своє майно (обладнання), яке туди було завезене.

Тож, позивач зазначив, що неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення майна, однак такі звернення результату не дали.

26 січня 2015 року відповідач звернувся до позивача з вимогою про розірвання договору шляхом підписання акту-прийому передачі приміщення, на підставі якого 26.01.2015 року сторонами було складено акт про повернення нежитлового приміщення за договором оренди, в якому зазначено, що орендар передав, а орендодавець прийняв частину шестиповерхового нежитлового приміщення, а саме частину другого поверху площею 173,2 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Артема, 49. Приміщення повністю звільнено від майна орендаря. Претензій щодо майна належного орендарю не має.

Відповідач у своєму відзиві також зазначив, що спірне майно позивача на зберігання не приймав, ніяких зобов'язань щодо його збереження на себе не брав.

В той же час, позивач зазначив, що наявна заборгованість жодним чином не дає права відповідачу привласнювати чуже майно, вартість якого становить 1 164 378,11 грн., що підтверджується балансом позивача, видатковими накладними на вказане обладнання.

Тож, дії відповідача щодо утримання майна позивача у себе позивач вважає безпідставними, з огляду на що є підстави для примусового витребування майна на користь власника, внаслідок чого позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги прокурора не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право па захист своїх майнових прав також від власника.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями частин першої та другої статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, власник вправі вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння, а також належного йому майна, придбаного володільцем від особи, яка не мала права його відчужувати. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Крім того, у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних ї кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 р. № 5 роз'яснено порядок застосування норми матеріального права ст. 387 ЦК України, а саме застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

У судовому засіданні 21.11.16р. представник позивача підтвердив, що спірне майно у відповідача не знаходиться.

У судовому засіданні 05.12.16р. представник позивача зазначив, що не може підтвердити факт того, що майно перебуває у відповідача.

В свою чергу, представник відповідача заперечив факт наявності перешкод до спірного приміщення, а також те, що майно (обладнання) позивача знаходиться у нього.

Наведені обставини підтверджуються протоколами судових засідань, що знаходяться у матеріалах даної справи.

Тож, зазначені пояснення представників сторін приймає як належні та допустимі докази в порядку ст. 32 - ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, беручи до уваги, що майно, яке просить позивач витребувати від відповідача, у останнього відсутнє, і доказів зворотного суду не надано, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У позові Спільного українського-німецького підприємства "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю відмовити повністю.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 12.12.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.