РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016Справа № 916/2208/16
За позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в особі Херсонської філії Концерну РРТ

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль"

про стягнення 7 430,86 грн.

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Куряченко Д.М. (представник за довіреністю № 701 від 29.06.2016р.);

від відповідача: Дьяченко Н.Ю. (представник за довіреністю № 140/16 від 14.03.2016р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в особі Херсонської філії Концерну РРТ (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" (надалі - відповідач) суми заборгованості за Договором № 47/14 від 01.04.2014р. в розмірі 7 430,86 грн., з яких 2 619,66 грн. суми основного боргу, 416,93 грн. пені та 4 394,27 грн. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку з закінченням дії договору на адресу відповідача була направлена додаткова угода про продовження дії договору та у зв'язку з тим, що від відповідача не надійшло відповіді або відмови у продовженні дії договору, позивач продовжив надання послуг за принципом мовчазної згоди та виставив відповідачу рахунок на оплату послуг за січень 2016р. на суму 2 619,66 грн., отримавши 21.03.2016р. листа відповідача про відмову у продовженні дії договору, позивачем у той же день було прийнято рішення про відключення обладнання відповідача, проте відповідачем не здійснено оплату наданих позивачем послуг, за несвоєчасну оплату яких, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 416,93 грн. та понесені збитки в розмірі 4 394,27 грн.

Відповідачем надано для долучення до матеріалів справи відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, при цьому посилаючись на те, що ним було належним чином виконано свої зобов'язання в період дії договору та у зв'язку з тим, що договір припинив свою дію 31.12.2015р. та відсутністю між сторонами домовленості (додаткової угоди) щодо продовження його дії, у позивача були відсутні підстави для надання йому послуг після 31.12.2015р., а зобов'язань щодо оплати вартості послуг після закінчення дії договору відповідач на себе не брав, послугами позивача не користувався, у зв'язку з чим вимоги позивача про оплату вартості послуг, як і нарахування пені за несвоєчасну оплату послуг є безпідставними. Щодо завданих позивачу збитків, відповідач зазначив про те, що оскільки за умовами договору відшкодуванню підлягають лише збитки, які завдано неналежним виконанням умов договору, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору, а також суми збитків та не наведено підстав для їх стягнення з відповідача.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.10.2016р. справу №916/2208/16 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

24.10.2016р. матеріали справи №916/2208/16 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 24.10.2016р. справу №916/2208/16 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2016р. справу №916/2208/16 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М., розгляд призначено на 29.11.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2016р. розгляд справи відкладено до 13.12.2016р.

В судовому засіданні 13 грудня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено Договір № 47/14 (надалі - Договір), предметом якого є надання виконавцем телекомунікаційних послуг замовнику з експлуатаційно-технічного обслуговування обладнання, яке змонтоване на об'єктах виконавця і належить замовнику, згідно з Додатком №1 (п. 1.1. Договору).

Згідно п. 3.1. Договору ціна договору визначається згідно з Додатком № 2 до Договору і складається з договірної ціни на телекомунікаційні послуги з експлуатаційно-технічного обслуговування обладнання.

В Розділі 5 Договору сторони передбачили умови та порядок розрахунків.

Так, в п. 5.2. Договору сторони домовились, що виконавець щомісячно складає Акт прийняття наданих послуг після чого направляє рахунок і Акт замовнику.

Замовник у триденний строк після отримання рахунку і Акту, розглядає їх, і у випадку відсутності зауважень або заперечень підписує Акт, скріплює печаткою і повертає виконавцю (п. 5.3. Договору).

За наявністю зауважень або заперечень до рахунку або Акту, замовник протягом трьох робочих днів їх отримання, складає протокол зауважень або заперечень, направляє його виконавцю та скликає оперативну нараду сторін для врегулювання розбіжностей, що виникли. В разі непогодження сторін на оперативній нараді, спірні питання вирішуються відповідно до чинного законодавства (п. 5.4. Договору).

У разі неотримання виконавцем протоколу зауважень або заперечень від замовника в зазначений п. 5.4. строк, послуга вважається прийнятою замовником в обсязі, визначеному актом прийняття наданих послуг, а сума що зазначена в Акті, вважається узгодженою сторонами і підлягає оплаті (п. 5.5. Договору).

Зміна суми, зазначеної в Акті, в односторонньому порядку не допускається (п. 5.6. Договору).

Розрахунки за надання телекомунікаційних послуг здійснюються безпосередньо між виконавцем і замовником згідно Додатку № 2 (п. 5.7. Договору).

Замовник сплачує послуги кожного місяця до 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим (п. 5.8. Договору).

В Додатках № 1 та № 2 до Договору, сторони погодили кількість та місце розташування обладнання (Додаток № 1) та вартість послуг з експлуатаційно-технічного обслуговування обладнання (Додаток № 2).

В п. п. 10.1. та 10.2. Договору сторони домовились, що договір набуває чинності з дати підписання та діє з 01.04.2014р. до 31.12.2015р. включно, а в частині виникнення фінансових зобов'язань по договору - до їх повного виконання. Дія договору може бути продовжена на наступний рік шляхом підписання сторонами додаткової угоди.

Додатковою угодою № 1 від 12.10.2015р. до Договору сторони домовились викласти юридичні адреси та банківські реквізити сторін у новій редакції.

Як видно з матеріалів справи, позивачем було направлено на адресу відповідача проект додаткової угоди про продовження дії договору, який згідно листа вих. № Р2-01-001-10-0/8 від 29.01.2016р. було отримано відповідачем 27.01.2016р. та повідомлено позивачу, що додаткова угода до договору, строк дії якого закінчився 31.12.2015р. укладатись не буде.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок на сплату послуг № 27 від 31.012016р. на суму 2 619,66 грн., який не було оплачено відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з претензією № 335 від 29.03.2016р. про оплату вартості послуг на суму 6 985,76 грн., на яку відповідачем було надано позивачу відповідь (лист вих. № Р2-01-001-10-0/22 від 26.04.2016р. про те, що з припиненням строку дії договору підстав для надання послуг позивачем не було, відтак у відповідача відсутні зобов'язання щодо оплати послуг, наданих після 31.12.2015р.

Спір у справі, як вбачається із пояснень позивача, виник внаслідок того, що у зв'язку з закінченням дії договору на адресу відповідача була направлена додаткова угода про продовження дії договору та враховуючи те, що від відповідача не надійшло відповіді або відмови у продовженні дії договору, позивач продовжив надання послуг, отримавши 21.03.2016р. листа відповідача про відмову у продовженні дії договору, позивачем було прийнято рішення про відключення обладнання відповідача, однак оплату вартості наданих послуг за січень 2016р. на суму 2 619,66 грн. відповідач не здійснив. За наявності заборгованості за надані послуги, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 416,93 грн. та понесені збитки в розмірі 4 394,27 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказав на те, що у зв'язку з закінченням дії договору, у позивача були відсутні підстави для надання йому послуг після 31.12.2015р., а зобов'язань щодо оплати вартості послуг після закінчення дії договору відповідач на себе не брав, послугами позивача не користувався, у зв'язку з чим вимоги позивача про оплату вартості послуг, як і нарахування пені за несвоєчасну оплату послуг є безпідставними. Щодо завданих позивачу збитків, відповідач зазначив про те, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору, а також суми збитків та не наведено підстав для їх стягнення з відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 Цивільного кодексу України).

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача вартості наданих послуг за січень 2016р. на суму 2 619,66 грн., а також нарахованих позивачем пені в розмірі 416,93 грн. та понесених збитків в розмірі 4 394,27 грн.

Як було встановлено судом, укладений між сторонами договір діяв до 31.12.2015р. включно, а його дія може бути продовжена на наступний рік шляхом підписання сторонами додаткової угоди.

Як свідчать матеріали справи між сторонами не було досягнуто згоди шляхом укладення додаткової угоди на продовження дії договору, а відповідно до листа вих. № Р2-01-001-10-0/8 від 29.01.2016р. відповідач повідомив позивача, що додаткова угода до договору, строк дії якого закінчився 31.12.2015р. укладатись не буде.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено в ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки договір у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено припинив свою дію 31.12.2015р., та у встановленому договором порядку його дію продовжено не було, у відповідача відсутні будь-які зобов'язання щодо оплати вартості наданих послуг, а посилання позивача на договір №47/14 від 01.04.2014р. є безпідставним.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 2 619,66 грн. визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 416,93 грн. пені та 4 394,27 грн. понесених збитків.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, в п. 6.2. Договору сторони передбачили, що за несвоєчасну оплату рахунку виконавця, у строки передбачені п. 5.8. Договору, замовнику можу бути нарахована пеня, яка обчислюється від суми заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення за весь період такого прострочення.

Оскільки, як встановлено судом вище, у відповідача відсутні будь-які зобов'язання щодо оплати вартості наданих послуг після закінчення дії договору, а відтак відповідач не є таким, що допустив прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), його дії відповідача не є порушенням договірних зобов'язань і він не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, відповідно і відсутні підстави для стягнення з останнього нарахованої позивачем пені.

Щодо стягнення з відповідача суми збитків в розмірі 4 394,27 грн., суд відзначає наступне.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 із наступними змінами "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправними діями чи бездіяльністю заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. При цьому позивач у кожному конкретному випадку повинен подати відповідний обґрунтований розрахунок заподіяних йому збитків.

Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Вищевказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 20.12.2010 у справі №06/113-38, від 04.07.2011 у справі №51/250.

Отже кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними позивачем збитками у розмірі 4 394,27 грн. Крім того, позивачем не доведено факту завдання йому збитків на заявлену до стягнення з останнього суму, оскільки за наявними матеріалами, суд не вбачає за можливе встановити правильність нарахованої та заявленої до стягнення позивачем суми збитків.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивач належними засобами доказування не довів наявності правових підстав для стягнення з відповідача 2 619,66 грн. суми основного боргу, 416,93 грн. нарахованої пені та 4 394,27 грн. завданих збитків.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №916/2208/16 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відмовою в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.12.2016р.

Суддя С.М. Морозов