донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

13.12.2016 справа №908/2034/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів: за участю представників: від позивача: від відповідача:Зубченко І.В. Ломовцева Н.В., Марченко О.А. не з'явився не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Дніпровське", м.Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від08.09.2016р. (повний текст підписано 13.09.2016р.)
у справі№908/2034/16 (суддя Топчій О.А.)
за позовомДержавного підприємства "Дніпровське", м.Запоріжжя
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Запоріжжя
пророзірвання договору зберігання №2-У від 30.12.2005р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Дніпровське", м.Запоріжжя, позивач звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про розірвання договору зберігання №2-У від 30.12.2005р.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 08.09.2016р. (повний текст підписано 13.09.2016р.) у справі №908/2034/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивоване недоведеністю істотного порушення відповідачем умов договору в розумінні ст.651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відсутністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, в контексті ст.652 ЦК України, та необґрунтованістю наявності підстав для розірвання договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Дніпровське" звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення за наслідками неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

На підтвердження істотного порушення відповідачем умов договору в частині оплати наданих послуг скаржник наголошує, що всі надані відповідачем прибуткові касові ордери не відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті України і, відповідно, не можуть бути належними доказами виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати послуг за договором зберігання. Крім того, звертає увагу, що частина прибуткових касових ордерів стосується оплати за договором оренди №7 від 27.04.2006р., а не за договором зберігання №2-У від 30.12.2005р.

Позивач також зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги інформацію про суттєві порушення умов договору зі сторони відповідача та незаконні дії у період дії договору зберігання. Зокрема, зазначає про одностороннє порушення режиму зберігання майна, використання майна для господарської діяльності, самоуправство, а також посилається на факт незаконного підключення устаткування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до електромереж позивача, про що складено акт про порушення правил користування електроенергією споживачем.

Обґрунтовуючи наявність істотних змін обставин відповідно до ст.652 ЦК України, апелянт зазначає про те, що протягом дії договору вартість зберігання сторонами не переглядалася, у зв'язку з чим договір зберігання для позивача є збитковим.

Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про неможливість визначення змісту поштового відправлення з огляду на наявність в матеріалах справи доказів направлення претензії, а саме рекомендованого листа з описом вкладення.

Також, скаржник зазначає про те, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 незаконно вивезла своє майно, чим порушила порядок повернення майна, передбачений ЦК України та договором зберігання.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 03.10.2016р. (головуючий Зубченко І.В., судді Ломовцева Н.В., Радіонова О.О.) у справі №908/2034/16 було прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи на 15.11.2016р.

27.10.2016р. на адресу Донецького апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зазначений відзив судовою колегіє не приймається з огляду на те, що не містить підпису представника відповідача - ОСОБА_5, про що складено відповідний акт відділу організаційної роботи, документального забезпечення та канцелярії №02-56/108 від 27.10.2016р.

У зв'язку з перебуванням у відпустці судді - члена колегії Радіонової О.О., на підставі розпорядження в.о.керівника апарату суду, в результаті автоматичної зміни було сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий Зубченко І.В., судді Ломовцева Н.В., Марченко О.А.

Відповідно до п.9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений ст.102 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) строк розгляду апеляційної скарги.

Через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду була отримана заява Державного підприємства "Дніпровське" про долучення до матеріалів справи додаткових документів, які, на думку апелянта, свідчать про незаконне вивезення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 свого майна, а саме: лист Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області №48/02/2016 від 27.09.2016р.; висновок Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області від 22.09.2016р. за результатами розгляду матеріалів ЕУ №19820 від 13.09.2016р.; витяг з кримінального провадження 0004356 (зазначені документи надані в копіях).

Відповідно до ст.101 ГПК України додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Приймаючи до уваги положення ст.101 ГПК України, враховуючи, що зазначені документи були складені після винесення рішення по справі і хронологічно не можуть впливати на оцінку законності прийнятого до складання таких документів рішення, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні зазначеного клопотання та повернення документів позивачу.

У судовому засіданні 15.11.2016р. представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, своїми правами, передбаченими ст.22 ГПК України, не скористався. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

У зв'язку з неявкою представника відповідача, з метою повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку про необхідність відкладення судового засідання апеляційної інстанції в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, на 13.12.2016р.

02.12.2016р. на адресу Донецького апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що 10.10.2016р. договір зберігання було розірвано за погодженням сторін, підписано додаткову угоду, майно повернуто за актом приймання-передачі. На підтвердження зазначеного надано копію акту приймання-передачі (повернення) майна від 10.10.2016р. та копію додаткової угоди б/н від 10.10.2016р. до договору зберігання №2-У від 30.12.2005р.

З огляду на те, що зазначені документи складені після прийняття рішення у справі, тобто не існували під час розгляду справи в господарському суді Запорізької області, судова колегія дійшла висновку про відмову у долученні їх до матеріалів справи і, відповідно, про повернення їх відповідачу без надання їм правової оцінки в порядку ст.43 ГПК України.

У судове засідання 13.12.2016р. представники сторін не з'явилися. Представник відповідача про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник позивача на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи за відсутністю повноважного представника, яка судовою колегією була розглянута та задоволена.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що явка сторін не була визнана обов'язковою, позиція позивача та відповідача викладена безпосередньо в апеляційній скарзі та відзиві на неї, задовольняючи клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України складено протокол судового засідання.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

30.12.2005р. між Військовим радгоспом «Дніпровський» (правонаступником якого є Державне підприємство «Дніпровське») (далі - зберігач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - власник) укладено договір зберігання №2-У (далі - договір).

За змістом пункту 1.1 договору власник передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно власника згідно акту приймання-передачі.

Розділом 3 договору визначені ціна та порядок розрахунків. Так, пунктом 3.1 передбачено, що сторони передбачають фіксацію вихідної (базової) ціни за надані послуги по зберіганню, яка в процесі виконання договору може змінюватися за згодою сторін. Згідно з п.3.2 договору вартість послуг складає 192,00грн. з ПДВ на місяць. Відповідно до п.3.3 послуги зберігання оплачуються шляхом внесення грошових коштів в касу зберігача.

Порядок розірвання договору узгоджений сторонами в розділі 4 договору. Згідно з п.4.1, договір може бути розірваний за згодою сторін. Даний договір може бути розірваний на вимогу зберігача в разі невиконання власником умов даного договору (п.4.2).

Згідно з п.7.1 даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до узгодження по розірванню даного договору.

На виконання умов зазначеного договору між сторонами підписаний акт приймання-передачі майна на зберігання.

З посиланням на несумлінне виконання відповідачем умов договору (зокрема, з оплати вартості послуг зберігання, використання устаткування для виробничої діяльності тощо) та ненадання згоди на перегляд вартості зберігання і внесення відповідних змін до договору, обґрунтовуючи позовні вимоги ст.188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ст.651, 652 ЦК України, Державне підприємство "Дніпровське" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом про розірвання договору зберігання №2-У від 30.12.2005р.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 938 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно зі статтею 946 ЦК України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

За приписами ч.1 ст.627 ЦК відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.ст.525, 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з ч.1, 2 ст.651 ЦК України, на яку посилається Державне підприємство "Дніпровське", обґрунтовуючи позовну заяву, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі №6-75цс13.

Звертаючись з позовною заявою, Державне підприємство "Дніпровське" зазначило про те, що у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 наявна заборгованість в розмірі 1371,31грн. На підтвердження надає акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого станом на 01.05.2016р. наявна заборгованість відповідача у зазначеному розміру. Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, акт не підписаний з боку відповідача.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні копії квитанцій до прибуткового касового ордеру з відбитками прямокутного штампу підприємства-позивача з позначкою «оплочено», згідно з якими відповідачем в касу позивача внесено загальну суму 28649,57грн. У якості підстави оплати зазначено: «послуги», «договір послуг», «договір зберігання», «послуги зберігання».

В обґрунтування апеляційної скарги позивач наголошує, що прибуткові касові ордери не відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Національного банку України №637 від 15.12.2004р. і, відповідно, не можуть бути належними доказами виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати послуг за договором зберігання. Разом з тим, зазначені твердження не спростовують факт отримання грошових коштів позивачем від відповідача згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру, які наявні в матеріалах справи.

Апелянт також стверджує, що частина прибуткових касових ордерів стосується оплати за договором оренди №7 від 27.04.2006р., а не за договором зберігання №2-У від 30.12.2005р. Однак, відповідних доказів існування договору оренди та сплати коштів саме в рахунок платежів за цим договором позивачем не надано.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив про недоведеність Державним підприємством "Дніпровське" істотного порушення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 умов договору. Доказів спричинення позивачу завданої відповідачем шкоди, що полягає у невнесенні відповідачем плати за зберігання, позивачем також суду не надано.

Разом з іншим, апелянт звертає увагу судової колегії на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги інформацію про суттєві порушення умов договору зі сторони відповідача та незаконні дії у період дії договору зберігання. Зокрема, зазначає про одностороннє порушення режиму зберігання майна, використання майна для господарської діяльності, самоуправство, а також посилається на факт незаконного підключення устаткування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до електромереж позивача, про що складено акт про порушення правил користування електроенергією споживачем. Однак зазначений акт не свідчить про незаконне підключення саме устаткування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Державне підприємство "Дніпровське" також зазначає про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Зокрема, стверджує, що при укладанні договору зберігач розраховував покрити вартість амортизації об'єктів нерухомості, де зберігається майно поклажодавця, за рахунок договору зберігання та отримати прибуток, проте протягом останніх п'яти років договір для підприємства є фактично збитковим. Зазначає, що вартість зберігання майна в 2016р. повинна становити 837,00грн. на місяць, оскільки коефіцієнт збільшення мінімального розміру заробітної плати за весь період дії договору становить 4,36.

Відповідно до ч.1 ст.652 ЦК України, в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Однак, як вірно зазначено господарським судом Запорізької області, позивачем не надано належних доказів істотних змін обставин, наявності одночасно чотирьох умов, визначених ст.652 ЦК України.

За приписами ст.206 ГК України господарське зобов'язання може бути розірвано сторонами відповідно до правил, встановлених статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У матеріалах справи міститься претензія позивача (вих.№55 від 20.05.2016р.), адресована відповідачу, відповідно до якої позивач просить розглянути проект додаткової угоди від 20.05.2016р. до договору зберігання №2-У від 30.12.2005р. про розірвання договору та оплатити заборгованість за договором №2-У в розмірі 1371,31грн. До претензії додано акт звірки взаєморозрахунків від 01.05.2016р. та проект додаткової угоди від 20.05.2016р. до договору №2-У.

За твердженнями позивача, зазначена претензія направлена відповідачу 20.05.2016р., на підтвердження чого надає фіскальний чек та копію конверту. Однак, з фіскального чеку від 20.05.2016р. не вбачається, яка саме поштова кореспонденція була направлена відповідачу.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про неможливість визначення змісту поштового відправлення з огляду на наявність в матеріалах справи доказів направлення претензії, а саме рекомендованого листа з описом вкладення. Однак, відповідний опис вкладення в матеріалах справи відсутній.

З огляду на вищевикладене, судова колегія зазначає про недоведеність позивачем істотного порушення відповідачем умов договору, істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та наявності підстав для розірвання договору. Відмова відповідача щодо внесення змін до договору зберігання в частині вартості наданих послуг не є такими підставами.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 08.09.2016р. (повний текст підписано 13.09.2016р.) у справі №908/2034/16 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 ГПК України, підстав для його скасування та задоволення вимог апеляційної скарги за наведеними в ній мотивами не вбачається.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою підлягають віднесенню на заявника скарги.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дніпровське", м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 08.09.2016р. (повний текст підписано 13.09.2016р.) у справі №908/2034/16 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 08.09.2016р. (повний текст підписано 13.09.2016р.) у справі №908/2034/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя І.В. Зубченко

Судді Н.В. Ломовцева

О.А. Марченко

Надруковано 6 прим:1 - позивачу;2 - відповідачу;1 - ГСЗО;1 - до справи;1 - ДАГС.