РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2016Справа №910/18549/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Мелітопольський м'ясокомбінат"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Український торговий дім "Стар"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Естрелла -Україна"

про визнання договору відступлення права вимоги недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача - 1: не з'явилися;

від відповідача - 2: Коротка А.В. - за довіреністю від 18.10.16 року.

Обставини справи :

Публічне акціонерне товариство "Мелітопольський м'ясокомбінат" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український торговий дім "Стар" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Естрелла -Україна" про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на п. 11 Договору поставки №1 від 29.02.2016 року, який укладено між ТОВ "Український торговий дім "Стар" та ПАТ "Мелітопольський м'ясокомбінат", за умовою якого жодна із сторін не має права передавати свої обов'язки за Договором третій стороні без письмової згоди на те іншої сторони, а тому, на думку позивача, Договір відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 року, укладений між ТОВ "Український торговий дім "Стар" та ТОВ "Естрелла -Україна", є недійсним.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов та визнати недійсним з моменту укладення Договір відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 року, укладений між ТОВ «Український торговий дім «Стар» та ТОВ «Естрелла-Україна».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 09.11.2016 року.

09.11.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2016 року відкладено розгляд справи на 23.11.2016 року.

22.11.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення та клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

23.11.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

В судове засідання 23.11.2016 року представники позивача та відповідача-1 не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 23.11.2016 року представник відповідача-2 позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 23.11.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача-2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.02.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Мелітопольський м'ясокомбінат" (далі по тексту - покупець, позивач, ТОВ "Мелітопольський м'ясокомбінат") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український торговий дім "Стар" (далі по тексту - відповідач-1, продавець, ТОВ "Український торговий дім "Стар") укладено Договір поставки №1 (далі по тексту - Договір поставки), за умовами якого (п.1.1. Договору поставки) Постачальник зобов'язується поставляти Покупцеві штучні оболонки, натуральні оболонки, суміші для ковбас, делікатесів, а також кормові добавки, у кількості в асортименті та по цінам, що узгоджуються у накладних, що є невід'ємними частинами цього договору (надалі за текстом «товар»), а Покупець зобов'язується прийняти цей товар та сплатити його договірну вартість.

Відповідно до п. 1.2. Договору поставки сторони дійшли згоди, що дія цього Договору поширюється на будь-яку поставку, здійснену Постачальником, та прийняту Покупцем в період дії цього Договору.

На виконання умов договору поставки та відповідно до накладних №112 від 16.03.2016р., №157 від 11.04.2016р., №211 від 29.04.2016 року відповідачем-1 поставлено та передано у власність, а позивачем прийнято товар на суму 101 769,38 грн.

Обов'язок по поставці товару виконаний Постачальником (відповідачем-1), а Покупцем (позивачем) виконаний обов'язок по отриманню товару.

Відповідно до п. 11.5. Договору поставки жодна із сторін не має права передавати свої обов'язки за Договором третій стороні без письмової згоди на те іншої сторони.

11.07.2016 року між ТОВ "Український торговий дім "Стар" (первісний кредитор, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Естрелла -Україна" (далі по тексту - відповідач-2, новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги №1107 (далі по тексту - Договір про відступлення права вимоги), за умовою якого (п. 1.2. Договору про відступлення права вимоги) в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний Кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває відступлене право і стає кредитором б зобов'язаннях, які спрямовані на забезпечення виконання зобов'язання Боржника на підставі первинних документів. Від Первісного кредитора до Нового кредитора Відступлене право переходить в повному обсязі і на умовах, що передбачені Договором, на підставі якого виникло відступлене право. Зокрема до Відступленого права включається право на отримання 101 769,38 грн. (сто одна тисяча сімсот шістдесят дев'ять грн. 38 коп.), які Боржник повинен сплатити у відповідності із первинними документами за отриманий товар та отримання штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань Боржником у відповідності із вимогами чинного законодавства України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що Договір про відступлення права вимоги є недійсним в зв'язку з порушенням п. 11.5. Договору поставки, зокрема не надано позивачем відповідачу згоду на відступлення своїх прав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Суд констатує, що предметом Договору поставки №1 від 29.02.2016 року є зобов'язання відповідача-1 (ТОВ "Український торговий дім "Стар") поставити позивачу (ТОВ "Мелітопольський м'ясокомбінат") товар у кількості та в асортименті по цінам, що узгоджуються в накладних, а зобов'язання позивача - прийняти цей товар та оплатити його вартість.

Пунктом 11.5. Договором поставки №1 від 29.02.2016 року передбачено обмеження щодо передачі обов'язків, а не права.

Суд дійшов до висновку, що ТОВ "Український торговий дім "Стар" на підставі Договору про відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 року передано ТОВ "Естрелла-Україна" право вимоги до ПАТ "Мелітопольський м'ясокомбінат" зі сплати боргу за поставлений товар за Договором поставки №1 від 29.02.2016 року, а не обов'язок за Договором поставки №1 від 29.02.2016 року, як то обмежно п. 11.5. Договором поставки від 29.02.2016 року.

Тому суд зазначає, що при укладанні сторонами (відповідачем-1 та відповідачем-2) Договору про відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 року не було порушено приписів ст. 203, 215 ЦК України та приписів п.11.5. Договором поставки №1 від 29.02.2016 року, твердження позивача про недійсність оспорюваного договору спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства України, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання Договору про відступлення права вимоги №1107 від 11.07.2016 року недійсним.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 12.12.2016 року.