ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"13" грудня 2016 р.Справа № 916/2827/16

Позивачі: 1) ОСОБА_1;

2) ОСОБА_2;

3) ОСОБА_3;

4) ОСОБА_4;

Відповідач: Публічне акціонерне товариство „Імексбанк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Імексбанк"

третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5

Про: зобов'язання вчинити певні дії;

Суддя Демешин О. А.

Представники сторін:

від позивача 1): ОСОБА_1 - за паспортом

від позивача 2): ОСОБА_1 - за довіреністю

від позивача 3): ОСОБА_1 - за довіреністю

від позивача 4): ОСОБА_1 - за довіреністю

від відповідача: Баліцька Ю.С - довіреність

від третьої особи: ОСОБА_5 - за паспортом

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, (далі - позивачі) звернулись до господарського суду Одеської області з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" (далі - відповідач) яким просять суд зобов'язати Відповідача внести Позивачів до реєстру кредиторів.

21.10.2016 року господарський суд Одеської області (суддя Демешин О. А.) порушив провадження по справі № 916/2827/16 за вказаним позовом.

10.11.2016 року суд залучив до участі у справі, в якості третьої особи на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5.

Під час розгляду справи оголошувалась перерва у судовому засіданні до 13.12.2016 року о 12:00.

Отже, господарський суд Одеської області розглядає спір за позовом фізичних осіб, що не мають статусу суб'єктів підприємницької діяльності до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" про зобов'язання вчинити дії.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Частиною першою статті 12 ГПК України визначено підвідомчість справ господарським судам України.

Зокрема, господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

41) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Позивачі по справі є фізичними особами та не зареєстровані в установленому порядку в якості суб'єктів підприємницької діяльності. Також, позивачі у своїй позовній заяві не зазначили, яким саме законодавчим актом України встановлено можливість їх звернення до господарського суду з позовом, що розглядається по цій справі. Суд вважає, що такого законодавчого акту в даному випадку не існує, про що буде зазначено нижче.

З приводу підвідомчості спору з позовними вимогами до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації банків слід прийняти до уваги Постанову колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 16 лютого 2016 року (справа № 21-4846а15) за позовом управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" Куреного Олександра Вікторовича про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.

У вказаній Постанові Верховний суду України зазначив, що розглядаючи справу, суди всіх (попередніх) інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Проте, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтувався на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

„Частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону N 2121-III передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року N 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, Верховний суду України дійшов до висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Тобто, у вищевказаній Постанові Верховного суду України прямо не вказано на її підвідомчість господарським судам України, але приймаючи до уваги, що в ній є посилання на статтю 12 ГПК України, слід дійти до висновку, що саме це мав на увазі Верховний суд України.

Крім того, у Постанові Верховного суду України від 15.06.2016р. № 826/20410/14 за позовом фізичної особи (Особа 9) до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Комерційний банк „Український фінансовий звіт", також було зазначено, що Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати в господарських справах Верховного Суду України на спільному засіданні вже вирішувала питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у спорі цієї ж категорії і у постанові від 16 лютого 2016 року (справа № 21-4846а15), зокрема, було вказано, що виходячи із системного аналізу частини третьої статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статті 1 Закону України від 7 грудня 2000 року N 2121-III "Про банки та банківську діяльність", пункту шостого статті 2 Закону N 4452-VI та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

В цій же Постанові Верховного суду України від 15.06.2016р. № 826/20410/14 вже було вказано, що спір, який виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства. Однак, незважаючи на те, що позивачем та відповідачем у справі № 21-4846а15 були юридичні особи і розгляд справ по суб'єктному складу відносився до підвідомчості господарських судів України - в Постанові Верховного суду України від 15.06.2016р. з відсиланням на справу №21-4846а15 було зроблено висновок про підвідомчість спору за участю фізичної особи господарським судам України - без обґрунтування такого висновку.

Частиною першою статті 111-28 ГПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

На думку суду, ця справа за позовом фізичних осіб, які не мають статуту підприємців - не підлягає розгляду в господарських судах України і тому суд вважає за необхідне навести мотиви, що стали підставою для такого висновку.

Як зазначалось вище, частиною другою статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Такі випадки можливого звернення фізичних осіб до господарського суду за захистом свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу передбачені, перш за все, самим Господарським процесуальним кодексом України щодо справ про банкрутство (п.2 ч.1.ст.12), щодо справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (п.4-1 ч.1 ст.12), щодо справ за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство (п.8 ч.1 ст.12) та щодо справ, що виникають з корпоративних відносин (п.2 ч.1 ст.12), - оскільки Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що кредиторами або боржниками у справах про банкрутство можуть бути фізичні особи, а відповідно до Глави 2 Цивільного кодексу України, Розділу 2 Господарського кодексу України, Законів України „Про господарські товариства", „Про акціонерні товариства" - фізичні особи (громадяни) можуть бути засновниками, акціонерами та членами юридичної особи, тобто - особами, наділеними корпоративними правами.

Дійсно, як вказувалось у вищезазначених постановах Верховного суду України, частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність. Тобто, умовою застосування по цій справі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" - має бути факт порушення господарським судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку.

Ця справа - не є справою про визнання неплатоспроможним (банкрутом) Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК", оскільки, відповідно до абзацу другого частини 1 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" - банкрутством є визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Відповідно до частини 6 статті 16 вищевказаного Закону - за наслідками розгляду заяви про порушення справи про банкрутство та відзиву боржника господарський суд виносить ухвалу про: порушення провадження у справі про банкрутство; відмову у порушенні провадження у справі про банкрутство.

Згідно програми „Діловодство спеціалізованого суду" справи про банкрутство ПАТ „Імексбанк" у господарському суді Одеської області (за місцезнаходженням боржника) - не існує.

З таких же підстав ця справа не відноситься до справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, оскільки господарським судом не порушувалось будь-якої справи про банкрутство ПАТ „Імексбанк".

Як зазначалось вище, частиною третьою статті 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У статті 1 Закону України „Про банки і банківську діяльність" зазначено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Відповідно до статті 2 у цьому Законі терміни вживаються у такому значенні: ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Тобто, ліквідація ПАТ „Імексбанк" в даному випадку здійснюється виключно на підставі Законів України „Про банки і банківську діяльність" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а не на підставі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що вже з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб неплатоспроможного банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Дія Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється. (ч.1, 8 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Повноваженнями щодо здійснення ліквідації банку наділений безпосередньо Фонд, або ж останній делегує ці повноваження уповноваженій особі Фонду (ст..48 Закону).

Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Закон України „Про банки і банківську діяльність" - не передбачають можливості звернень кредиторів-фізичних осіб до господарського суду із заявами про визнання банку банкрутом, з майновими позовами до неплатоспроможного банку або банку, що ліквідується.

Дія ж Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який надає можливість звернення фізичних осіб до господарського суду із заявами про визнання банкрутом фізичних або юридичних осіб, як зазначалось вище - на банки не поширюється. (ч. 8 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Слід додати, що у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09.11.2016р. по справі № 6-2309цс16 висловлена така правова позиція, що звернення позивача до суб'єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки, позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

За таких обставин, суд вважає, що по суб'єктному складу спір по цій справі - не підлягає розгляду в господарських судах України, а в залежності від того чи він ґрунтується на наявних між позивачем та відповідачем цивільно-правових відносинах на підставі Договорів про відкриття та обслуговування поточних рахунків, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів з видачею платіжної картки VISA для фізичної особи; або чи він ґрунтується на вимогах до суб'єкта владних повноважень щодо виконання останнім своїх адміністративних повноважень - такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного або адміністративного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

За таких обставин провадження у справі № 916/2827/16 слід припинити.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України „Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись п.1 ч.1 ст.80, ст.86 ГПК України, суд

У Х В А Л И В :

Провадження у справі № 916/2827/16 - припинити

Ухвалу може бути оскаржена в порядку ст.ст.93, 106 ГПК України

Суддя О.А. Демешин