КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2016 р. Справа№ 910/6664/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Олійник А.О. (довіреність від 25.10.2016 № б/н);

від відповідача: Гладишенко М.І. (довіреність від 30.10.2016 № б/н);

від ФГВФО: Цуканова С.Г. (довіреність від 22.06.2016 № 27-27954/16);

від третьої особи 1: Гладун А.І. (довіреність від 01.09.2016 № б/н);

від третьої особи 2: Чурікова Т.Ю. (довіреність від 20.03.2015 № б/н);

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016

у справі № 910/6664/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична консалтингова служба",

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР",

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі № 910/6664/16 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича відмовлено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі № 910/6664/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича про визнання договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим номером в реєстрі нотаріальних дій № 38, недійсним задовольнити та застосувати до сторін наслідки недійсності правочину.

Апеляційну скаргу обґрунтовано порушенням судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин справи у зв'язку з чим суд дійшов неправильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. Так апелянт зазначає, що при укладенні оспорюваного договору банк допустив порушення встановлених Національним банком України заборон та обмежень, здійснив відчуження активу за ціною, яка є значно нижчою від звичайної ціни, надав переваги одному із власних кредиторів та взяв на себе зобов'язання, внаслідок виконання яких банк було визнано неплатоспроможним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2016 зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у наступному складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г., розгляд справи призначено на 21.09.2016.

21.09.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи.

В судовому засіданні 21.09.2016 в порядку статті 77 ГПК України було оголошено перерву до 12.10.2016.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на лікарняному, протоколом про автоматичну зміну складу колегії суддів від 11.10.2016 справа № 910/6664/16 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 вищезазначеною колегією суддів апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 було задоволено клопотання позивача та призначено у справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, а провадження у справі на час проведення експертизи зупинено на підставі статті 79 ГПК України.

28.10.2016 Київський НДІСЕ повернув на адресу Київського апеляційного господарського суду матеріали справи №910/6664/16 разом із супровідним листом, у якому повідомив про неможливість проведення призначеної судом експертизи у зв'язку відсутністю відповідних методик щодо визначення ринкової вартості прав вимоги за кредитним договором.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2016 апеляційне провадження у справі № 910/6664/16 було поновлено, справу призначено до розгляду на 23.11.2016.

23.11.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача повторно надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи, яке, після його обговорення між учасниками судового процесу, судом було відхилене як необгрунтоване, зважаючи на відповідь КНДІСЕ про неможливість проведення такого роду експертиз через відсутність відповідних експертних методик.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Представники відповідача, третіх осіб 1, 2 заперечили проти доводів апеляційної скарги, вважають їх безпідставними та необґрунтованими, просили судове рішення залишити без змін як законне та таке, що постановлене у відповідності до вимог чинного законодавства. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.02.2015 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" (далі - новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір), умовами якого передбачено, що первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами № 1 від 10.07.2009, № 2 від 27.10.2009, № 3 від 06.01.2010, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами № 1 від 08.04.2008, № 2 від 29.09.2008, № 3 від 10.07.2009, № 4 від 27.10.2009, № 5 від 06.01.2010, а саме право вимоги за Договором-1: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645,00 грн, сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 54 206 916,00 грн, сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723,71 грн; право вимоги за Договором-2: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645,00 грн, сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 203 208,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 53 586 245,91 грн.

Всього загальна сума за вимогами, які виникли і нараховані за Договором-1 та Договором-2 на день укладання цього Договору становить 16 443 518,40 доларів США та 14 723,71 грн, що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 275 097 175,62 грн.

Первісний кредитор зобов'язується передати новому кредитору, а новий кредитор - прийняти та оплатити на умовах цього Договору всі права вимоги та інші права, які належать первісному кредитору (п. 1.2 Договору).

Підпунктами 1.3.1. 1.3.2, 1.3.3, 1.3.4, 1.3.5, 1.3.6, 1.3.7 пункту 1.3 спірного Договору визначено, що разом з правом вимоги виконання зобов'язань, що передається за цим Договором, до нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання зобов'язання, а саме Іпотечними договорами, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В. 26.11.2007 та зареєстрованими в реєстрі нотаріальних дій за №№ 115, 117, 119, 121; Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 18.06.2007 та зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 3506; Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.В. 30.04.2009, зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 771; Договором поруки № 33/71 Лп/2615 від 26.11.2007.

Відповідно до п. 1.4 Договору з моменту набрання чинності цим Договором та за умови перерахування коштів у розмірі та у терміни, зазначені у п.п. 1.5, 1.6 цього Договору на рахунок первісного кредитора, новий кредитор повністю замінює первісного кредитора у Договорі - 1 та Договорі - 2, зазначеному в п.1.1 цього Договору, та отримує всі його права, що виникають з договорів, укладених в забезпечення виконання Боржником зобов'язань за Договором -1, Договором - 2.

Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за Договором -1 та Договором-2, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 25 000 000,00 грн без ПДВ, з яких: 12 500 000,00 грн - ціна відступлення права вимоги за Договором -1; 12 500 000,00 грн - ціна відступлення права вимоги за Договором - 2, та повинна бути сплачена не пізніше 06.02.2015.

Право вимоги за Договором-1 та Договором-2 до нового кредитора переходить виключно після повної сплати останнім на користь первісного кредитора ціни відступлення права вимоги за Договором-1 та Договором-2 (п. 1.5, п.1.6, 1.7 Договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін і нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором, з урахуванням умов, викладених в п. 4.5 цього Договору (п. 5.3 Договору).

Вказаний Договір підписано представниками сторін та засвідчено печатками первісного та нового кредиторів, а також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 38.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків у відповідності до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України є договори та правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до п. 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 513, 514 Цивільного кодексу України).

Статтями 516, 517 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до умов, викладених у п. 3.1 Договору первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору протягом 5-ти робочих днів з моменту повної оплати останнім ціни відступленого права вимоги у розмірі та у терміни, визначені в п.п.1.5-1.6, п.2.2. цього договору, документи, що підтверджують право вимоги виконання зобов'язання боржником.

Положеннями статті 519 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Аналогічне викладено в п. 2.1 Договору.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно встановлено факт заміни в основних зобов'язаннях первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" на нового кредитора - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент", яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням усіх необхідних умов Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015.

Водночас, місцевим господарським судом встанвлено, що на виконання умов Договору новим кредитором (ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент") з його поточного рахунку, відкритого в ПАТ "Дельта Банк", позивачеві була сплачена ціна відступлення, що підтверджується відповідними виписками банку, копії яких наявні в матеріалах справи. До того ж, факт перерахування цих коштів та їх розмір сторонами не заперечувався.

Таким чином, новий кредитор - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" отримало право замість первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" вимагати від боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" сплати заборгованості в розмірі 275 097 175,62 грн на виконання умов Кредитних Договорів 1 та 2.

Як вбачєаться з матеріалів справи постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації», відповідно до якого в ПАТ «Дельта Банк» з 03.03.2015 була запроваджена тимчасова адміністрація строком з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08.04.2015 внесено зміни до рішення № 51 від 02.03.2015 та тимчасову адміністрацію запроваджено з 03.03.2015 по 02.09.2015, рішенням від 03.08.2015 № 147 строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено по 02.10.2015 включно.

Постановою Правління Національного Банку України № 664 від 02.10.2015 відкликана банківська ліцензія та розпочата процедура ліквідації ПАТ "Дельта Банк".

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02.10.2015 та на виконання Постанови НБУ № 664 від 02.10.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно та делеговано визначені статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження ліквідатора ПАТ "Дельта Банк" Кадирову В.В.

Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як підтверджується матеріалами справи, комісією ПАТ "Дельта Банк" з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, створеної згідно наказу № 67 від 11.03.2015 (зі змінами, внесеними наказом № 270 від 23.04.2015) на виконання статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" затверджено результати перевірки та виявлено Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A.B. за реєстровим номером № 38 в реєстрі нотаріальних дій, який був укладений між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", та віднесено до нікчемних правочинів в розумінні пунктів 1, 2, 3, 4 та 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з протоколу № 27 від 27.07.2015 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015.

Підставою для визнання договору нікчемним позивач зазначає той факт, що банк, здійснивши відступлення прав вимоги згідно Договору в розмірі, який (за офіційним курсом НБУ) складав 275 097 175,62 грн за ціною 25 000 000,00 грн, яка більше ніж на 24,37 % відрізняється від розміру (вартості) вимоги, позивач фактично відмовився від власних майнових вимог, а крім того, за укладеним Договором банк, до дня визнання його неплатоспроможним, взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за Кредитними договорами, що стало однією з причин його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами. Позивач, уклавши Договір відступлення, а в подальшому, прийнявши оплату за ним без реальних грошових надходжень, фактично відмовився від власних майнових вимог і окремому кредитору - ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" було передано майно (майнові права) банку, через що останнім отримані переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку. До того ж, саме по собі укладення Договору відступлення та надання за цим договором прав третій особі (ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент") змінювати параметри обтяжень забезпечення в державних реєстрах є порушенням обмежень, встановлених НБУ щодо діяльності ПАТ "Дельта Банк" Постановою Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014, а відтак, уклавши спірний Договір, Банк прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до приписів Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Частинами 1, 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

За приписами п. 4 частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

З матеріалів справи вбачається, що 31.07.2015 ПАТ "Дельта Банк" надіслало на адресу ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", ТОВ "НВЦ "ТОР", приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Літвінову A.B., ТОВ "Ріелком" за вих. № 6173, № 6172, № 6174, № 6801, відповідно, повідомлення про нікчемність правочину, а саме, Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Літвіновим A.B. за реєстровим номером № 38, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями описів вкладення у цінні листи від 05.08.2015 та відповідним реєстром згрупованих поштових відправлень.

На виконання статті 216 Цивільного кодексу України ПАТ "Дельта Банк" застосував наслідки нікчемності правочину, здійснивши повернення ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" коштів, списаних в рахунок оплати за договором відступлення прав вимоги від 04 лютого 2015 року в сумі 25 000 000,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах спрви копією меморіального ордеру № 53688532 від 30.07.2015.

Як стверджує позивач, укладаючи з відповідачем Договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, який не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, Банк здійснив відчуження майна за ціною, значно нижчою від звичайної, взяв на себе зобов'язання, що стало однією із причин його неплатоспроможності, та відмовився від власних майнових вимог, надавши переваги, не встановлені для нього законодавством, а тому вказаний Договір є нікчемним з підстав, визначених частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що і зумовило його звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним та, відповідно, застосування наслідків недійсності правочину з посиланням на приписи статей 215, 216, 236 Цивільного кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 207 Господраського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спір про визнання правочину (господарського договору) недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину (господарського договору) недійсним на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Приписами частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено перелік підстав, за наявності яких уповноважена особа Фонду гарантування вкладів може віднести договір чи інший правочин, укладений банком, до числа нікчемних.

Згідно з наведеним, під час дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Отже, саме договори, зазначені в частині 3 цієї статті, є нікчемними.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, Господарським судом міста Києва розглядалася справа № 910/17428/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична консалтингова служба", за участю третіх осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелком" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, серед яких, в тому числі, оспорюваний Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015, встановлені обставини, пов'язані з нікчемністю Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.2015, який є предметом спору у справі № 910/6664/16.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/17428/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 та Вищого господарського суду України від 16.02.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі та встановлено, що Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015 не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, оскільки за вказаним договором Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ" сплатило на користь останнього 25 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 6 від 04.02.2015. При цьому, ціна відступлення права вимоги була визначена сторонами на підставі двох звітів про незалежну оцінку ринкової вартості майнових прав за кредитним договором №8/71385-Л2615 та №5/71385-Л/2615 (копії знаходяться в матеріалах справи), складених ТОВ "Незалежна експертна компанія "Правий берег" 04.02.2015 на замовлення ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент".

Як вбачається зі змісту постанови Вищого господарського суду України у справі № 910/17428/15 від 16.02.2016, доводи ПАТ "Дельта Банк", якими обґрунтовуються позовні вимоги, є аналогічними доводам в обґрунтування позову у даній справі та доводам, викладеним в апеляційній скарзі.

Так апелянт зазначає, що відчуження майна (майнових прав) відбулося за ціною, значно нижчою від звичайної ціни. Вказане твердження ґрунтується на тому, що станом на дату укладення оспорюваного правочину сума заборгованості позивача за двома кредитними договорами перед банком становила 16 443 518, 40 доларів США, що станом на дату укладення договору становило еквівалент 275 097 175, 62 грн, тоді як ціна відступлення права вимоги за оспрюваним правочином становила 25 000 000,00 грн.

Розглядаючи справу № 910/17428/15, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку, що ПАТ "Дельта Банк" ототожнюються поняття номінального розміру заборгованості за кредитним договором та ринкової вартості ціни права вимоги.

Оцінка майна, майнових прав (надалі оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, визначеними в статті 9 Закону України "Про оцінку майна майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону).

У свою чергу висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив у судовому рішенні, що при визначенні ринкової вартості прав вимоги за кредитними договорами, які були відступлені, обов'язково мають враховуватись такі фактори як стан обслуговування боргу, платоспроможність позичальника, наявність застави, її належне оформлення, процес стягнення боргу або звернення стягнення на заставлене майно.

Вищий господарський суд у постанові від 16.02.2016 у справі №910/17428/15 прийшов до висновку, що твердження про заниження ціни відступлення права вимоги ПАТ "Дельта Банк" зроблені виключно на підставі балансового обліку заборгованості позивача за кредитними договорами, що в жодному разі не може вважатись належним та допустимим доказом у розумінні господарсько-процесуального закону. Натомість доказів проведення відповідної оцінки відчуження майнових прав під час розгляду судом господарського спору у справі № 910/17428/15, а також на момент винесення рішення у вказаній справі від 30.09.2015, ПАТ "Дельта банк" суду не надано.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва, викладеним в оскаржуваному рішенні стосовно того, що наданий позивачем звіт про оцінку майнових прав від 14.03.2016 розцінюється як намагання здійснити переоцінку доказів у справі, а саме фактичних обставин укладення Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015, які були предметом дослідження в процесі судового розгляду господарської справи № 910/17428/15, та якою, відповідно, встановлено відповідність ціни Договору ринковій вартості, а також законність прийняття рішення про віднесення правочину до категорії нікчемних.

Враховуючи вищевикладене, доводи ПАТ "Дельта Банк" стосовно того, що банк, уклавши Договір про відступлення права вимоги, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, значно нижчою від звичайної, не обґрунтовані належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим підлягають відхиленню.

Водночас, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що позивачем не проводився аудиторський аналіз договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015, натомість, останній звернувся до суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «Професіонал», який у своїй діяльності керується Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України», відповідно до якого оцінка майна, майнових прав - це визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

За приписами статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, який містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Статтею 13 цього ж Закону передбачено можливість здійснення рецензування звіту про оцінку майна, що здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають зацікавленість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, що мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що висновки спеціалістів з відповідних питань, в тому числі і висновки зроблені на підставі проведеної за замовленням позивача оцінки вартості права вимоги, які надані поза межами проведення судової експертизи, не є експертними, а тому не можуть бути прийняті судом як належний доказ у справі і можуть слугувати лише підставою для призначення судової експертизи.

Згідно з частиною першою статті 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За приписами статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Враховуючи те, що відповідач у справі заперечував проти належності наданого позивачем Звіту оцінки ринкової вартості права вимоги за спірним договором як доказу у справі, оскільки така оцінка фактично проведена за відсутності Методики визначення вартості такого виду майна, Київським апеляційним господарським судом з метою встановлення дійсної ринкової вартості майнових прав за кредитними договорами №5/71385-Л/2615 від 16.06.2007 та №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007, укладеними між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «НВЦ «ТОР» станом на 04.02.2015, та їх відповідності ціні, яка визначена сторонами у спірному договорі про відступлення права вимоги, було призначено у справі судову економічну експертизу.

Проте призначена у справі судова експертиза не була проведена у зв'язку з тим, що на даний час в реєстрі відсутні методики щодо встановлення ринкової вартості активів (прав вимоги за кредитними договорами, які є об'єктом долсдіжень), про що суд було повідомлено листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №17490-16 від 27.10.2016 про залишення ухвали суду без виконання.

Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні будь-які інші належні докази, які б підтверджували достовірність даних, вказаних суб'єктом оціночної діяльності у поданому позивачем Звіті про незалежну оцінку прав вимоги та беручи до уваги відсутність Методики визначення вартості такого виду майна, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність підстав щодо прийняття поданого позивачем Звіту про незалежну оцінку права вимоги банку в якості належного доказу на підтвердження дійсної ринкової вартості права майнової вимоги за кредитними договорами, переданого ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент» згідно спірного договору.

Інших доказів, які б підтверджували ринкову вартість майнових вимог, та доказів, які б свідчили, що визначена у спірному договорі відступлення права вимоги від 04.02.2015 вартість вимоги є заниженою, позивачем до суду не надано.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо необґрунтованості доводів позивача про вчинення відступлення права вимоги за спірним договором за заниженими цінами.

Окрім того, як зазначено в рішеннях, принятих судами у справі № 910/17428/15, ПАТ "Дельта Банк" посилаючись на те, що Договір про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 передбачає пільги (переваги) під час дії тимчасової адміністрації, в порушення п. 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не навело жодних конкретних положень договору, які б передбачали надання зазначених переваг (пільг).

Доводи позивача про те, що укладання оспорюваного правочину стало однією із причин його неплатоспроможності, на які серед іншого останній посилається в даному спорі, також були відхилені судами, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв'язку між укладенням договору про відступлення права вимоги між банком та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" та визнанням банку неплатоспроможним. На підтвердження зазначених доводів банк посилався лише на ту обставину, що розрахунок за зазначеним договором відбувся за рахунок грошових коштів ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", що обліковувалися на рахунку, відкритому у ПАТ "Дельта банк". Водночас, посилання на нормативно-правові акти, які б підтверджували незаконність або неможливість проведення розрахунків за рахунок таких грошових коштів відсутні.

Також Вищим господарським судом України під час перегляду справи № 910/17428/15 були відхилені аналогічні зазначеним у даному позові та апеляційній скарзі посилання банку на Постанову НБУ №692/БТ, якою ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії проблемних, як обґрунтування власних доводів та заперечень, оскільки зазначена постанова жодним чином не обмежувала банк у праві укладення договорів про відступлення права вимоги, або у можливості використання коштів клієнтів, розміщених на рахунках у банку при взаємному розрахунку. Зазначеною постановою банк було обмежено у погашенні заборгованості за рахунок заставного майна, вивільненні майна з-під обтяжень застави та обмежено банк у праві передавати власне майно у заставу третім особам. Жодне з обмежень, встановлених Національним банком України, не було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину.

Касаційною інстанцією також було підтримано висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що укладення Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 мало наслідком отримання банком прибутку без прийняття на себе жодних грошових зобов'язань, оскільки останній набув статус кредитора, а не боржника, а тому посилання Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на п.2 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованим.

Оскільки суди при розгляді справи № 910/17428/15 встановили та дійшли висновку, що при укладенні Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, і жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за договором не настала, судова колегія погоджується з місцевим господарським судом про наявність підстав для відхилення апеляційних доводів ПАТ "Дельта Банк" як необгрунтованих та безпідставних.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

За змістом наведеної норми неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини).

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обставини стосовно дотримання вимог чинного законодавства України при укладенні Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 і ненастання за таким договором жодної з підстав нікчемності правочину, передбаченої статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", були встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/17428/15, залишеним без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанцій 09.12.2015 та 16.02.2016 відповідно, відтак оспорюваний правочин відповідає приписам чинного законодавства, оскільки даний факт згідно норм ГПК України та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і не потребує доказування.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі №910/6664/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі №910/6664/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі №910/6664/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/6664/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська