ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб-сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2016 року Справа № 923/1137/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В., при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000", м. Дніпро

до приватного підприємства "Інтерком", м. Херсон

про стягнення 19321,42 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - представник ОСОБА_1;

від відповідача - директор ОСОБА_2

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000"звернулось до суду з позовом, в якому просить з урахуванням заяви про уточнення ціни позову стягнути з приватного підприємства "Інтерком" заборгованість у розмірі 19357,41 грн., з якої: 9828,16 грн. - сума основного боргу, 844,04 грн. - сума 3% річних та 8685,21 грн. - сума інфляційних втрат. Також позивач просить стягнути з відповідача суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн. та суму судових витрат пов'язаних з наданням правової допомоги адвоката у розмірі 4552,98 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на документальні докази - видаткові накладні, на положення ст.ст. 11, 202, 203, 509, 526, 610, 625, 655, 692 ЦК України та положення ст.ст. 173-175, 193 ГК України.

Представник позивача у судовому засіданні 22.11.2016р. подав заяву про уточнення ціни позову, в якій зазначає, що в тексті позовної заяви ним допущено технічну помилку, а саме невірно вказано ціну позову - 18857,51 грн., замість необхідної - 19357,41 грн., з якої 9828,16 грн. - сума основного боргу, 844,04 грн. - сума 3% річних та 8685,21 грн. - сума інфляційних втрат.

Ухвалою від 22.11.2016р. суд визначив ціну позову у розмірі 19357,41 грн. Також ухвалою від 22.11.2016р. суд відклав розгляд справи на 02.12.2016р.

30 листопада 2016 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмір 9828,16 грн., оскільки 31.10.2016р. відповідач перерахував позивачу вказану суму боргу. Також у відзиві відповідач зазначає, що визнає вимоги позивача в частині стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат. Щодо суми судових витрат пов'язаних з наданням правової допомоги адвоката у розмірі 4552,98 грн., то відповідач просить відхилити дану вимогу, оскільки сума витрат на правову допомогу є неспіврозмірною, тобто не відповідає реальним витратам по цій справі. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

02 грудня 2016 року позивач у справі до початку судового засідання через канцелярію суду, в порядку ст. 22 ГПК України подав заяву про уточнення 3% річних та інфляційних втрат, яка фактично за своєю правовою природою є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Так, в даній заяві позивач збільшує заявлену до стягнення суму 3% річних з 844,04 грн. до 844,99 грн., а також зменшує заявлену до стягнення суму інфляційних втрат 8685,21 грн. до 8648,27 грн. Решта вимог залишилась незмінною.

Відповідно до положень ч.1, ч.4 ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Оскільки заява позивача про зменшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству, не зачіпає інтересів інших осіб і не порушує охоронювані законом їх права, суд приймає до розгляду та задовольняє заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Таким чином, суд визначає ціну позову у розмірі 19321,42 грн.

Також 02 грудня 2016 року позивач у справі до початку судового засідання через канцелярію суду, в порядку ст. 22 ГПК України подав заяву про долучення судової практики. Дану заяву з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

Крім того, 02 грудня 2016 року позивач у справі до початку судового засідання через канцелярію суду, в порядку ст. 22 ГПК України подав заяву про долучення доказів, в якій просить долучити до матеріалів справи докази про направлення на адресу відповідача заяви про уточнення ціни позову, заяви про уточнення 3% річних та інфляційних втрат. Дану заяву з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 02.12.2016р. надав пояснення, в яких позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.12.2016р. надав пояснення, в яких позовні вимоги визнав частково, надавши аналогічні пояснення тим, які викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що згідно з видатковою накладною № 13466 від 19.11.2013р. позивачем поставлено відповідачу товар, загальною кількістю 2 шт., на загальну суму 16328,16 грн. (а.с 17).

За отриманий товар відповідач 19.11.2013р розрахувався частково, лише у розмірі 6500,00 грн..

Решту суми за отриманий товар в розмірі 9828,16 грн., відповідач позивачу не сплатив.

Отже, часткове виконання відповідачем своїх зобов'язань призвело до виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 9828,16 грн.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

З огляду на викладені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 9828,16 грн. - сума основного боргу, 844,99 грн. - сума 3% річних та 8648,27 грн. - сума інфляційних втрат.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Проаналізувавши заявлені позовні вимоги з положеннями чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч.2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Видаткова накладна № 13466 від 19.11.2013р. відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Дані накладні є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних відносин, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обовязку по проведенню розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до листа Міністерства фінансів України від 31.10.2000р. № 053-291516 довіреність на одержання цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Без довіреності не може бути створено (виписано, підписано) інший первинний документ - накладну вимогу, товарно-транспортну накладну, який є дозволом для здійснення господарської операції з відпуску цінностей і відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є підставою для її бухгалтерського обліку.

Частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачає, що строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, а тому сам факт прийняття товару породжує обов'язок його оплати покупцем.

Суд вважає, що між сторонами мають місце правовідносини, що склалися на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, за яким сторони не визначали строк здійснення відповідачем оплати за отриманий товар.

У зв'язку з чим, покупець (відповідач у даному випадку) був зобов'язаний повністю оплатити товар після його прийняття, чого, як встановлено судом, зроблено не було. Тобто, накладна, за якою відповідач отримав товар, є самостійною підставою виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунок за отриманий товар.

Однак, матеріали справи свідчать, що згідно платіжного доручення № 2144 від 31.10.2016р., відповідач повністю перерахував позивачу суму основного боргу у розмірі 9828,16 грн., в рахунок погашення боргу згідно рахунку №1446771 від 14.11.2013р. Тобто вже після порушення провадження у даній справі.

Представник позивача у судовому засіданні також підтвердив, що відповідач повністю сплатив суму основного боргу, у зв'язку з чим в цій частині вимог спір відсутній.

Отже суд вважає, що в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 9828,16 грн. спір відсутній (відсутній предмет спору), а тому, в цій частині позовних вимог на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України суд припиняє провадження у справі.

Також, через несвоєчасне виконання зобов'язань, позивачем нараховано відповідачу суму 3% річних у розмірі 844,99 грн. та суму інфляційні витрати у розмірі 8648,27 грн., у зв'язку з чим суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, приписами статей 534, 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України, а також статтями 229-234 Господарського кодексу України. З урахуванням приписів частини другої статті 625 ЦК України, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто прострочення у виконанні зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й серед іншого інфляційні нарахування, що обраховуються як добуток від суми основного боргу на індекс інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов'язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; відтак прострочення платежу за період часу, менший за місяць, не тягне за собою інфляційних нарахувань.

Поряд з цим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевірив надані позивачем розрахунки сум 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з чим визнав їх правильними.

За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення суми 3% річних у розмірі 844,99 грн. та суми інфляційні витрати у розмірі 8648,27 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в сумі 1378,00 грн. відшкодовуються йому за рахунок відповідача, з вини якого спір доведено до врегулювання в судовому порядку.

Щодо витрат позивача на адвокатські послуги у розмірі 4552,98 грн., то суд зазначає наступне.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Пунктом 6.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесення зазначених витрат, позивачем до матеріалів справи надано копію Договору про надання правової допомоги в господарському процесі від 07.09.2016 р., копію платіжного доручення № 3285 від 29.09.2016р., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 11.10.1995р. № 8, ордер від 07.09.2016р.

Водночас, відповідно до п. 5.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_1 отримав право на зайняття адвокатською діяльністю у жовтні 1995 року. Отже, він є кваліфікованим і має великий досвід такої роботи.

Наразі справа про стягнення заборгованості не є складною. 17 жовтня 2016 року позовну заяву було направлено поштою до суду, 24 жовтня 2016 року порушено провадження у справі, а вже 02.12.2016 року було прийнято судове рішення у справі, яким позовні вимоги частково задоволені.

У ході провадження адвокат також підготував пояснення з приводу неспіврозмірності/співрозмірності суми витрат на його правову допомогу, до якого додав судову практику, за якою були відшкодовані такі витрати у повному обсязі.

Так, у договорі про надання правової допомоги від 07.09.2016 року сторони погодили прогресивну ставку від 15% до 30% від переліку складових для обчислення розрахунку розміру вартості правової допомоги у суді першої інстанції (п.4.1.1 договору), що у грошовій сумі складає 4552,98 грн., на що і посилається адвокат у позові. Платіжним дорученням № 3285 від 29.09.2016 року ця сума була сплачена адвокату (а.с.45).

Суд звертає увагу, що адвокатом не надано доказів того, які саме види робіт на виконання яких він управлений та які здійснені ним в межах правової позиції у справі, докази розумності понесених витрат також відсутні, фактичні дані про те, скільки часу ним було витрачено, вартість оплати послуг аналогічних робіт тощо. Суд також звертає увагу, що позовна заява підписана директором ТОВ "РИМ 2000" - ОСОБА_3, а не адвокатом ОСОБА_1

Суд наголошує, що в силу вимог ст. 44 ГПК України до судових витрат належать виключно витрати, які пов'язані з розглядом справи. При цьому, такі витрати мають бути підтверджені.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що дана справа не є складною, оскільки відповідач суму основного боргу під час розгляду справи сплатив добровільно у повному обсязі, а нараховані 3% річних та інфляційні втрати визнав повністю, а тому суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають витрати позивача на адвокатські послуги у розмірі 15% від ціни позову (19321,42 грн.), що дорівнює 2898,21 грн. Суд вважає, що вказана сума буде відповідати вимогам розумності, обґрунтованості, принципам допустимості та збалансує інтереси обох сторін.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представників сторін про дату складення повного тексту рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, ст.ст. 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства "Інтерком" (73000, м. Херсон, вул. 9 Січня, 22, код ЄДРПОУ - 24755982) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000" (49600, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, 2, корпус 12, код ЄДРПОУ - 23646710) суму 3% річних у розмірі 844,99 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 8648,27 грн., суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн. та суму судових витрат пов'язаних з наданням правової допомоги адвоката у розмірі 2898,21 грн.

3. Припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 9828,16 грн.

Наказ видати стягувачу після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 07.12.2016р.

Суддя С.В. Нікітенко