ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа № 911/3553/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Центр технічного обслуговування

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Миронівський завод по виготовлення круп і комбікормів

про стягнення 910 744,53грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 05.09.2016);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність №487 від 18.10.2016).

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Центр технічного обслуговування звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства Миронівський завод по виготовлення круп і комбікормів про стягнення 910 744,53грн у т.ч.:

- 892 455,31грн основна заборгованість;

- 1 613,75грн проценти за період з 12.10.2016 по 02.11.2016;

- 16 675,47грн пеня за період з 12.10.2016 по 02.11.2016.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання за договором №6312/м від 16.05.2016 поставки, а частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ПАТ Миронівський завод по виготовлення круп і комбікормів у відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що позивачем при поставці йому товару не було надано всіх документів, у звязку з чим у відповідача не виник обовязок щодо оплати поставленого товару та відповідно прострочення з його оплати та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 28.11.2016 оголошено перерву до 08.12.2016.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення та докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

16.05.2016 між позивачем (далі постачальник) та відповідачем (далі покупець) укладено договір поставки №6312/м (а.с.9-15, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами такого договору, постачальник зобовязується передати (поставити) покупцеві у його власність продукцію не власного виробництва (товар), а покупець прийняти товар і у визначений строк сплатити його вартість (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору, одиниця виміру товару тонна. Загальна кількість товару, визначається як кількість фактично поставленого товару, згідно даних, вказаних у видаткових накладних.

Відповідно до п. 2.1 договору, базова сума договору становить 5 700 000,00грн у т.ч. ПДВ, визначається як сума вартості поставлених партій товару, поставлених постачальником покупцеві згідно усіх видаткових накладних, які підписані сторонами протягом дії договору.

Покупець здійснює оплату кожної поставленої партії товару у формі оплати з відстроченням платежу шляхом перерахування 83% вказаної суми протягом 5 банківських днів після поставки товару, залишок у вигляді 17% від вартості партії товару сплачується постачальнику протягом 5 банківських днів після надання постачальником покупцеві оригіналів документів на поставлену партію товару, а саме: видаткової накладної; належним чином оформленої товарно-транспортної накладної; оригінал договору; податкову накладну; копію свідоцтва платника ПДВ сільськогосподарського виробника товару; копію видаткової накладної, виписаної виробником товару для постачальника; копію податкової декларації постачальника за місяць поставки (п. 2.4 договору).

Відповідно до п. 3.6 договору, постачальник вважається таким, що виконав зобовязання з поставки товару після прийняття товару покупцем і надання йому оригіналів, зокрема, видаткової накладної та належним чином оформленої товарно-транспортної накладної.

Договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.08.2016, а щодо взаєморозрахунків до повного виконання.

Як встановлено відповідно до видаткових накладних (а.с.19-84) позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 5 354 731,79грн.

Проте, як зазначає позивач відповідачем здійснено частковий розрахунок за поставлений товар, а саме сплачено 4 462 276,48грн, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.35-37).

Так, за твердженням позивача несплаченою залишилась частина товару в розмірі 892 455,31грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити поставлений йому товар та застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення відповідного зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець (відповідача у даній справі) не заперечує щодо несплаченої суми, проте, зазначає, що строк оплати не настав, оскільки позивачем не надав всіх перелічених договором документів, а саме копію свідоцтв платника податку на додану вартість сільгоспвиробника товару.

Позивач звернувся до відповідача з претензією щодо оплати поставленого товару (а.с.38-40), яка отримана останнім 03.10.2016. В додатках до якої зазначені документи перелічені п. 2.4 договору, окрім копій свідоцтв платника ПДВ сільгоспвиробника продукції.

У відповідь на яку, відповідач листом від 10.10.2016 №471, вимагав у позивача документи, що підтверджують реальність господарських операцій з придбання поставленого товару.

Суд погоджується з поясненнями позивача у даній справі щодо наявності у відповідача документів за якими відповідач мав би здійснити остаточних розрахунок у т.ч. оригіналу договору та видаткових накладних. Відповідач не заперечує отримання разом з вимогою про оплату документів, перелічених у додатку, тобто, перелічені документи були отримані відповідачем.

Щодо копії свідоцтв платника ПДВ сільгоспвиробника товару, суд зазначає що відповідно до змін внесених з 01.01.2014 до ст. 183 Податкового кодексу України та розяснення ДФС, свідоцтва платника податку на додану вартість не видається, а письмовим документом, що підтверджує аналогічні відомості є витяг з реєстру платників ПДВ та відомості такого реєстру.

Отже, за відсутністю такого документу, передача інших документів не була передбачена договором.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 892 892 455,31грн заборгованості за поставлену продукцію обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 16 675,47грн за період з 12.10.2016 по 02.11.2016, у урахуванням дати відповіді на претензію.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 6.2 договору, у разі несплати за поставлений товар покупець сплачує пеню в розмірі 0,01% від вартості несплаченої суми за фактично поставлений товар за кожен день прострочення.

Проте, перевіривши наданий розрахунок пені, суд зазначає, що позивачем розрахунок пені здійснено в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в той час як договором передбачено розмір пені який у вказаний період був меншим ніж подвійна облікова ставка НБУ.

Так, за розрахунком суду, розмір пені за період з 12.10.2016 по 02.11.2016 на заборгованість 892 455,31грн за ставкою пені в 0,01% становить 1963,40грн, в задоволенні вимог про стягнення 14 712,07грн пені суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1613,75грн 3% річних за загальний період з 12.10.2016 по 02.11.2016.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд вважає його арифметично вірним, а вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 1613,75грн 3% річних обґрунтованими.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 13 440,49грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства Миронівський завод по виготовлення круп і комбікормів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Центр технічного обслуговування 892 455,31грн основного боргу, 1963,40грн пені, 1613,75грн 3% річних, а також 13 440,49грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 14 712,07грн пені в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 16.12.2016

Суддя С.І. Чонгова