ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р.Справа № 922/3242/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод", м. Київ
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 312667,80 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. № 673 від 24.10.2016р.,

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов. №38-2072/470 від 10.05.2012р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод", м. Київ, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача -Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про закупівлю товару № 27052301 від 23.05.2016р., в розмірі 326855,01 грн., з яких: 301832,42 грн. - сума основного боргу, 1805,44 грн. - 3% річних, 18282,83 грн. - пеня, 4934,32 грн. - інфляційні втрати. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 29.09.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 17.10.2016р. о 10:30 год.

Під час розгляду справи, у судових засіданнях неодноразово оголошувалась перерва, з метою надання сторонами додаткових письмових доказів по справі.

17.10.2016р. відповідач надав відзив, в якому зазначив про неправомірне нарахування пені позивачем. Крім того, відповідач вважає, що розрахунок пені та 3% річних суперечить висновку позивача стосовно дати, на яка нараховувалась пеня та 3% річних. Відповідач також зазначив, що твердження позивача про отримання товару на суму 13.07.2016 р. грн. є абсурдним.

14.11.2016р. відповідач надав відзив на позов з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог, в якому зазначив, що у розрахунку інфляційних втрат позивачем конкретний період прострочення не вказано (тільки місяці), що, на думку відповідача, не відповідає приписам ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У судовому засіданні 14.11.2016р. оголошувалась перерва до 28.11.2016р. об 11:00 год.

21.11.2016р. представником позивача, через канцелярію суду, надана заява про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 39636), в якій позивач просить суд стягнути на свою користь заборгованість за договором про закупівлю товару № 27052301 від 23.05.2016р., яка станом на 18.11.2016р., становить 340611,12 грн., з яких: 301832,42 грн. - сума основного боргу, 2306,96 грн. - 3% річних, 22947,95 грн. - пеня, 13532,79 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.11.2016р., суд прийняв заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 39636) до розгляду як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та продовжив розгляд справи з її урахуванням.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.11.2016р., за клопотанням представника позивача, строк розгляду справи продовжено до 12.12.2016 року., в порядку ст. 69 ГПК України.

06.12.2016р. відповідач надав додаткові заперечення, в яких зазначив, що позивач безпідставно звернувся з заявою про збільшення позовних вимог щодо стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат.

У судовому засіданні 06.12.2016р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.12.2016р. заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових запереченнях.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 23.05.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод" (позивач, постачальник) та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (відповідач, замовник) укладено договір про закупівлю товару №27052301 (далі - договір), відповідно до умов якого, постачальник прийняв на себе зобов'язання в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі поставити за кодом 24.20.3 (44163000-0) - труби та трубки зовнішнього діаметра не більше ніж 406,4 мм, зі сталі, інші (труби та арматура; труба чорна теплоізольована із сигналізацією) (далі - товар), а замовник взяв на себе зобов'язання отримати та своєчасно оплатити товар.

Договором передбачено, що ціна за одиницю товару визначається у специфікації до договору (п. 3.2 договору).

Постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором (п. 6.3.1 договору).

Строк поставки товару: травень - грудень 2016 р. Місце поставки товару: вул. Маршала Жукова, 18-6, Харківська обл., м. Харків (п. 5.1, п. 5.2 договору).

На виконання умов договору, позивачем в період з 30.05.2016р. по 14.07.2016 р. було поставлено товар відповідачу на загальну суму 301832,42 грн., а саме:

30.05.2016 року по видатковій накладній № СТІ-431 (ТЗ-0000979) позивач поставив, а відповідач в особі ОСОБА_3, згідно довіреності № 511 від 25.05.2016 року, отримав товар на загальну суму 163283,96 грн. в т.ч. ПДВ;

30.06.2016 року по видатковій накладній № СТІ-522 (ТЗ-0001216) позивач поставив, а відповідач в особі ОСОБА_3, згідно довіреності № 623 від 29.06.2016 року, отримав товар на загальну суму 64353,13 грн. в т.ч. ПДВ;

14.07.2016 року по видатковій накладній № СТІ-574 (T3-0001344) позивач поставив, а відповідач в особі ОСОБА_4, згідно довіреності № 693 від 13.07.2016 року, отримав товар на загальну суму 74195,33 грн. в т.ч. ПДВ.

Пунктом 4.1 договору визначено, що оплата за цим договором проводиться у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника з відстрочкою платежу до 60 календарних днів з моменту поставки відповідної партії товару на склад замовника.

Відповідно до п. 6.1.1 договору, замовник зобов'язаний, своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару не виконав, у зв'язку з чим заборгованість відповідача склала 301832,42 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки розрахунків, станом на 08.08.2016р.

Вказані обставини стали підставою для звернення з даним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних, відповідач в рамках укладеного між сторонами договору про закупівлю товару №27052301 від 23.05.2016р., отримав від позивача товар на загальну суму 301832,42 грн.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було зазначено, в п. 4.1 договору сторони визначили, що оплата за цим договором проводиться у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника з відстрочкою платежу до 60 календарних днів з моменту поставки відповідної партії товару на склад замовника.

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару не виконав, у зв'язку з чим заборгованість відповідача склала 301832,42 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки розрахунків, станом на 08.08.2016р.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання грошових зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару за спірним договором з 29.07.2016 р. за видатковою накладною № СТІ-431 (ТЗ-0000979) від 30.05.2016 р., з 30.08.2016 р. за видатковою накладною СТІ-522 (ТЗ-0001216) від 30.06.2016 р. та з 13.09.2016 р. за видатковою накладною СТІ-574 (TЗ-0001344) від 14.07.2016 р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суми боргу за договором про закупівлю товару №27052301 від 23.05.2016р. в сумі 301832,42 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 301832,42 грн. заборгованості за спірним договором належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 2306,96 грн. 3% річних, 22947,95 грн. пені та 13532,79 грн. інфляційних втрат.

Щодо тверджень відповідача, що позивач безпідставно звернувся з заявою про збільшення позовних вимог щодо стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога (збільшення чи зменшення ціни позову, збільшення чи зменшення кількості товару тощо). Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв'язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред'явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 58 ГПК (Інформаційний лист ВГСУ від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році).

Суд зазначає, що вимоги про стягнення індексу інфляції та стягнення основної заборгованості пов'язані між собою підставами виникнення та доказами, що їх підтверджують, отже заявлені позивачем з дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 1 ст. 548 ЦК України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В п. 7.1 договору зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами України та договором.

У випадку оплати товару з порушенням строків, встановлених в п. 4.1 розділу IV договору, замовник сплачує постачальнику суму боргу й пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожний день затримки поставки (п. 7.3 договору).

Щодо тверджень відповідача про неможливість нарахування пені на підставі п. 7.3 спірного договору, суд зазначає наступне.

Як, вбачається із зазначеного вище пункту договору відповідальність у вигляді застосування пені до відповідача настає саме за порушення строків оплати товару.

Суд наголошує, що хоча в спірному договорі невірно зазначений порядок розрахунку пені, законодавством України чітко встановлено, яким чином обчислюється пеня, а саме, відповідно до ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники і грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За таких обставин, суд наголошує, що некоректне зазначення порядку обчислення пені не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення умов договору. При цьому, суд враховує, що позивач не міг вплинути на заміну даного пункту (7.3), оскільки умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів.

Враховуючи викладене, перевіривши нарахування пені позивачем, суд визнає вимогу про стягнення з відповідача 22947,95 грн. пені законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно заявлених вимог про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 2306,96 грн. та інфляційних втрат в сумі 13523,79 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз'яснено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бізнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Перевіривши розрахунок річних та інфляційних, суд встановив, що заявлені позивачем до стягнення суми відповідають вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимоги щодо стягнення 3 % річних у розмірі 2306,96 грн. та інфляційних втрат в сумі 13523,79 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод" підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 22, 33, 34, 43, 49, 65, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод" (04074, м. Київ, вул. Резервна, 8А, ) основний борг в сумі 301832,42 грн., 22947,95 грн. пені, 3% річних в сумі 2306,96 грн., 13532,79 грн. інфляційних втрат та судовий збір в сумі 5109,18 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 ГПК України.

Повне рішення складено 12.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_5

справа № 922/3242/16