ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р.Справа № 922/3799/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Трансзерноекспорт", м. Черкаси
до ТОВ "Укрбуд Компані", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю сторін:

позивача - Левенець Є.Г.

відповідача - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" ( надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою та просить визнати недійний договір № 20/08/2015 від 20.08.2015 року укладений між ТОВ" Трансзерноекспорт" ( код за , адреса :18002, м. Черкаси, бульвар Шевченка, буд. 179, офіс 21) та Товариством з обмеженою відповідальністю " Укрбуд Компані" ( код за , адреса : м. Харків, вул. Чоботарська, буд. 80А). Судові витрати покласти на відповідача.

Правовою підставою для визнання недійсним договору , позивач наводить вимоги ст. 13 Цивільного кодексу України, згідно з якою дана угода укладена поза межами здійснення цивільних прав з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, крім того, позивач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року за № 879 " Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування " , яку також порушив відповідач при укладанні договору .

Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач надав відзив на позов в якому, проти заявлених вимог заперечує та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки при укладанні договору № 20/08/2015 про надання послуг з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом від 20.08.2015 року , позивач був належним чином проінформований про те, яким автотранспортом будуть проведені перевезення, при цьому жодних заперечень на дану обставину від позивача не надійшло.

Крім того, як зазначає відповідач, дозволи з Державної служби України з питань безпеки на транспорті задля уникнення відповідальності відповідно до " Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та габаритні параметри яких перевищують нормативні" затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року за № 879 не мають відношення до позивача по справі, так як наявність таких дозволів для даних перевезень не є обов*язковою.

Щодо пояснень позивача, про відсутність наявності у відповідача кваліфікованих працівників та виробничих потужностей не є підставою для висновку, що суб*єкт господарювання не має можливості проводити господарську діяльність. ( а.с.132-134).

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають за підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Положення ст. 909 цього Кодексу встановлюють, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

20.08.2015 року між ТОВ" Трансзерноекспорт" та ТОВ" "Укрбуд компані" був укладений договір за № 20/08/2-15 про надання послуг з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом ( а.с.14-16). У відповідності до предмету договору "Замовник" ( позивач по справі) доручає, а "Виконавець" ( відповідач по справі ) взяв на себе зобов*язання за плату і за рахунок "Замовника" надати Замовнику послуги з перевезення власним автомобільним транспортом або транспортно - експедиційне обслуговування, а також інші послуги, пов*язані з перевезенням вантажів автомобільним транспортом по території України. ( п.2.1 договору). "Замовник" зобов*язався оплатити доручення в сумі, узгодженій сторонами в Заявці , в суму доручення включено витрати "Виконавця" на виконання доручення "Замовника", а також його плату (винагороду) ( п.2.2 договору).

Платежі та взаємні розрахунки за виконані доручення "Замовника" виконуються відповідно до виставленого рахунку. Рахунок вважається врученим "Замовникові" з дати його виставлення ( п.4.1 договору). Рахунки "Виконавця" підлягають оплаті протягом 5 (п*яти) банківських днів з моменту отримання правильно оформлених оригіналів документів : рахунку, акту виконаних робіт, ТТН ( з відміткою Вантажоодержувача про отримання вантажу), копій договорів з перевізниками та копій ліцензій завірених оригінальною печаткою, тощо).

Так, на виконання умов договору, сторони підписали наступні акти здачі-приймання робіт, без зауважень та претензій один до одного :

№ 108/1 від 17.08.2015 року на суму 26000,00 ( а.с.19) ;

№ 108/2 від 18.08.2015 року на суму 9000,00 ( а.с.24);

№ 108/3 від 19.08.2015 року на суму 46000,00 ( а.с.28);

№ 108/4 від 20.08.2015 року на суму 43500,00 ( а.с.38);

№ 108/5 від 21.08.2015 року на суму 50500,00 ( а.с.49);

№ 108/6 від 22.08.2015 року на суму 32000,00 ( а.с.61);

№ 108/7 від 25.08.2015 року на суму 20500,00 ( а.с.69);

№ 108/8 від 26.08.2015 року на суму 50500,00 ( а.с.74);

№ 108/9 від 27.08.2015 року на суму 41000,00 ( а.с.87);

№ 108/10 від 28.08.2015 року на суму 18000,00 ( а.с.98);

№ 108/11 від 30.08.2015 року на суму 9000,00 ( а.с.103);

До кожного акту здачі-приймання виконаних робіт, сторони надали узгоджену заявку на перевезення вантажу (за погодженням сторін) , товарно-транспортну накладну з відмітками вантажоодержувача.

За надані послуги з перевезення сторони розрахувалися у повному розмірі, заперечень щодо несвоєчасної оплати, відсутні.

Щодо заявлених вимог про визнання недійсними договору № 20/08/2015 від 20.08.2015 року, судом встановлено наступне, так, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме :

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Умови, викладені в Договорі про надання послуг з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 20/08/2015 від 20.08.2015р., були визначені та погоджені сторонами.

Так, вказаний Договір містить умови про предмет, ціну та строк його дії (умови, що є обов'язковими згідно ст. 180 ГК України), та інші умови, жодна з яких не суперечить ані чинному законодавству, ані моральним засадам суспільства.

Письмова форма договору, яка встановлена для договорів між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем, сторонами дотримана.

Так, спірний Договір з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 20/08/2015 від 20.08.2015р., було складено у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та підписано уповноваженими представниками, документи первинного бухгалтерського обліку, що були оформлені сторонами у процесі виконання Договору були оформлені відповідно до вимог Закону України "Про податок на додану вартість", Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення Міністерства Фінансів України "Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку".

Як підтверджується наданими у документами первинного бухгалтерського обліку, Договір з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 20/08/2015 від 20.08.2015р.,., спрямований на реальне настання тих наслідків, які ним передбачені, оскільки позивач отримав послуги з перевезення без зауважень зі сторони, вантажоотримувача. Факт надання послуг з перевезення по оспорюваному ним правочину, підтверджується відповідними актами здачі-приймання робіт, які вже зазначалися судом .

Таким чином, суд дійшов висновку, що правові відносини, що виникли між сторонами на підставі Договору з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 20/08/2015 від 20.08.2015р., відповідають встановленим нормативними актами вимогам щодо договорів перевезення; зміст спірного Договору не суперечить діючому законодавству України і не порушує публічний порядок; дії сторін були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Жодних ознак недійсності Договору з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 20/08/2015 від 20.08.2015р., укладеного між позивачем та відповідачем судом не встановлено.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено недійсності Договору з перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 20/08/2015 від 20.08.2015р., судом також при розгляді справи не встановлені обставини, які б свідчили про його недійсність.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги нормативно та документально не обґрунтовані, не відповідають фактичним відносинам, що склались між сторонами та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1,2,33,75,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 14.12.2016 р.

Суддя Л.С. Лаврова