ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа № 917/1248/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Камишева Л.М.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, довіреність б/н від 10.11.2016,

відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 10-783/д від 27.11.2015,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 2771П/1-28) на рішення Господарського суду Полтавської області від 29 вересня 2016 у справі № 917/1248/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро;

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", м. Київ, в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз", м. Полтава,

про розірвання договору,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до ПАТ "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" про розірвання договору на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.09.2016 у справі № 917/1248/16 (суддя Ціленко В.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на ст. 652 Цивільного кодексу України та наявність істотних змін в законодавств щодо формування собівартості видобутку газу, зокрема, в частині віднесення вартості переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами на собівартість видобутку газу і врахування в ціні природного газу власного видобутку. Свою скаргу обґрунтовує тим, що на момент укладання спірного договору діяв Закон України від 08.07.2010 № 2467-VI „Про засади функціонування ринку природного газу", який передбачав можливість відповідно до умов договорів отримувати від споживачів плату за природний газ та надані їм послуги з транспортування природного газу. Зазначає, що в Законі України "Про ринок природного газу", який набрав чинності 01.10.2015, та Кодексі газотранспортної системи, що діє з 27.11.2015, відсутнє поняття транспортування природного газу, як виду господарської діяльності на ринку природного газу. Переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не є окремим видом господарської діяльності, а є складовим елементом технологічного процесу видобування природного газу. Вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування природного газу, і включена до собівартості природного газу. Фактично послугу, яка є предметом спірного договору, вже надано позивачу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» при реалізації йому природного газу, а у правовідносинах, що склались між позивачем та відповідачем, господарська операція фактично не відбувається.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.10.2016 у справі № 917/1248/16 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.11.2016.

В судовому засіданні 15.11.2016 з метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги розгляд апеляційної скарги відкладено на 06.12.2016.

У звязку з хворобою судді Шепітько І.І., 05.12.2016 автоматизованою системою розподілу апеляційних скарг між суддями у справі № 917/1248/16 здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

Відповідно до п. 9-2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.05.2011 № 7 Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України (згідно з Постановою Вищого Господарського Суду № 6 від 10.07.2014), у разі зміни складу суду апеляційної інстанції, розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений ст. 102 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу від 10.11.2016 за вх. № 11367 не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі позивача, вважає їх безпідставними та надуманими, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Полтавської області від 29.09.2016 у справі № 917/1248/16 залишити без змін. Посилається на те, що газовидобувні підприємства, до яких відноситься відповідач, зобовязані укладати договори на транспортування (переміщення) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, згідно з Постановою від 30.09.2015 № 2516 Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 30.06.2015 між ПАТ "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" (газотранспортним підприємством) та ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" (замовником) укладено договір № 495/15/ТГ про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, за умовами якого газотранспортне підприємство зобов'язалось надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу замовника до пунктів призначення газорозподільних станцій (ГРС) для задоволення потреб промислових (ком побутових) споживачів, а замовник зобовязався оплатити надані послуги у строки та порядку, передбачені цим договором (а.с. 33-40).

Пунктом 2.1 договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ сторони встановили, що підставою для транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами є підтвердження в установленому порядку Оператором Єдиної газотранспортної системи України відповідно до щомісячного планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу газу, наявності у замовника місячного обсягу газу, виділеного для забезпечення його споживачів або на власні потреби.

За умовами п. 2.2 договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, приймання-передача газу на ГРС здійснюється відповідно до порядку доступу до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Відповідно до п.п. 11.1, 11.2 договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, договір діє до 31.12.2015 та вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше, ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про його припинення або перегляд умов.

Під час дії вказаного договору сторони уклали 4 додаткових угоди до цього договору, якими змінили умови договору, зокрема, додатковою угодою № 2 від 30.11.2015 сторони подовжили дію договору до 31.03.2016.

Ні позивач, ні відповідач в місячний строк до закінчення строку дії договору, передбачений п. 11.2 договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, не заявили про припинення дії договору.

Позивач в порушення порядку, визначеного п. 11.2 договору від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, звернувся до відповідача з повідомлення про намір розірвати вказаний договір лише 31.03.2016 (листи № 2912вих-1283 від 31.03.2016 та № 2912вих-1484 від 31.03.2016).

Тобто позивач не дотримався умов п. 11.2 договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ про повідомлення не менше, ніж за місяць до закінчення строку дії договору про припинення дії договору або про перегляд його умов.

Крім того, 01.04.2016 сторони уклали додаткову угоду до договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, тобто своїми конклюдентними діями сторони підтвердили свій намір щодо подовження дії договору, у звязку з чим дію договору було подовжено на наступний календарний рік, тобто до 31.03.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором.

Позивач листами від 31.03.2016 за вих. № 2912вих-1283 та вих. № 2912вих-1484, з посиланням на набрання чинності Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1378/27823, та постанови Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 234 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758», повідомив про необхідність розірвання договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, оскільки відповідач станом на 01.04.2016 не має ліцензії на діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою, та додав до вказаних листів 2 примірника додаткової угоди про розірвання договору від 30.06.2015 № 495/15/ТГ (а.с. 45-46, 48-50).

Відповідач листами від 11.04.2016 № 08-1910 та від 22.04.2016 № 08-2096 не погодився з пропозицією позивача про розірвання договору, з посиланням на те, що з набранням чинності Кодексу газотранспортної системи та постанови Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 234 поняття «транспортування природного газу», яке відноситься до ліцензованих видів господарської діяльності та не включає в себе переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами, не змінило своєї суті. Відповідно до спірного договору послуги з транспортування природного газу саме внутрішньопромисловими трубопроводами, які позивачу надає ПАТ "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз", не потребують наявності ліцензії на провадження діяльності із транспортування природного газу газотранспортною системою, що підтверджує НКРЕКП в своєму листі від 17.12.2015 № 13536/21/61-15 (а.с. 52, 57-58).

Позивач у відповідь на заперечення відповідача листом від 24.05.2016 за вих. № 2912вих-2651 не погоджується з доводами відповідача і, посилаючись на те, що ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" не має правових підстав здійснювати постачання природного газу споживачам з урахуванням тарифу на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, просить підписати додаткову угоду про розірвання договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ (а.с. 61-63).

Відповідач листом від 13.06.2016 № 08-2822 відмовився підписати надану позивачем додаткову угоду про розірвання договору.

Оскільки сторони не досягли згоди про дострокове розірвання договору від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, підстави для розірвання вказаного договору в порядку ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України відсутні.

В пункті 10.1 договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ сторони передбачили, що спірні питання та розбіжності щодо виконання умов договору вирішуються за домовленістю сторін або в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст. 652 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За приписами ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених ч. 4 цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач посилається на наявність усіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

В якості істотних змін апелянт зазначає те, що після укладення договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ в законодавстві України, яким регулюються правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем на підставі вказаного договору, відбулись зміни, що істотно вплинули на права та обовязки сторін, зокрема, 01.10.2015 набрав чинності Закон України "Про ринок природного газу", відповідно до якого відповідач втратив право на здійснення господарської діяльності з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами та отримувати від споживачів плату за надані їм послуги з транспортування газу відповідно до укладених зі споживачами договорів.

Як вбачається з договору про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ, відповідач - ПАТ „Укрнафта" надає послуги позивачу - ТОВ „Дніпропетровськгаз збут" з транспортування природного газу саме внутрішньопромисловими трубопроводами.

Статтею 1 Закону України „Про трубопровідний транспорт", який був чинний на момент укладення спірного договору та є чинним на теперішній час, визначено, що магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також: нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Тобто з визначення термінів „магістральний трубопровід" та „промислові трубопроводи (приєднані мережі)" чітко слідує, що внутрішньопромислові трубопроводи є промисловими трубопроводами та не відносяться до магістральних трубопроводів.

З аналізу чинного на момент укладення спірного договору Закону України „Про засади функціонування ринку природного газу" та Закону України "Про ринок природного газу", що набрав чинності 01.10.2015, вбачається, що надання відповідачем послуг з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами не підпадало під дію цих законів.

Так, відповідно до п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про засади функціонування ринку природного газу", який був чинним на момент укладення спірного договору, транспортування природного газу - це господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу трубопроводами з метою його подальшого зберігання, розподілу або доставки безпосередньо споживачам та замовникам, окрім транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами).

Згідно з п. 45 ч. 1 Закону України „Про ринок природного газу", що набрав чинності 01.10.2015, транспортування природного газу - це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Отже, і в Законі України „Про засади функціонування ринку природного газу", який був чинним на момент укладення спірного договору, і в Законі України "Про ринок природного газу", що набрав чинності з 01.10.2015, термін „транспортування природного газу" не охоплює правовідносини щодо переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Твердження позивача про те, що переміщення природного газу може регулюватися лише Кодексом газотранспортної системи є безпідставним, оскільки вказаний Кодекс стосується лише транспортування природного газу виключно магістральними трубопроводами.

Таким чином, в межах спірного договору відповідач не здійснює транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/чи газотранспортною системою, а по суті надає послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, тому цей вид діяльності не підпадає під ліцензування та обмеження, встановлені Законом України „Про ринок природного газу" та Кодексом газотранспортної системи, що набрали чинності після укладення спірного договору.

За своєю правовою природою спірний договір є договором надання послуг, правовідносини за яким врегульовуються Цивільним кодексом України, зокрема, ст. 901 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Законодавством України не передбачено заборон на укладення договору про надання послуг з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Листи НКРЕКП від 21.07.2016 № 7384/16.2.1/7-16, від 13.06.2016 № 5902/16.2.1/716 та від 29.03.2005 № 05-39-14/1393, на які посилається позивач, є інформаційними та не носять обов'язкового характеру.

Разом з тим, відповідно до Положення „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 № 715/2014, НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обов'язковими до виконання суб'єктами природних монополій; рішення, прийняті Комісією, оформлюються постановами і розпорядженнями та є обов'язковими до виконання суб'єктами природних монополій.

Крім того, в листі НКРЕКП від 21.07.2016 № 7384/16.2.1/7-16 зазначено, що вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватися в ціні природного газу власного видобутку, проте на даний час вказане питання законодавчо не врегульовано та наразі Комісією лише розробляється проект змін до постанови від 30.09.2015 № 2516, якою затверджено Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на які покладені спеціальні обов'язки (далі - Алгоритм).

Відповідно до п. 13 Алгоритму при розрахунку нормативів перерахування коштів застосовуються планові обсяги постачання природного газу за кожною категорією споживачів на відповідний розрахунковий період відповідно до умов укладених договорів із оптовим продавцем природного газу, операторами газотранспортної та газорозподільних систем, а у випадку використання газопостачальними підприємствами промислових трубопроводів газодобувних підприємств - згідно з умовами укладених договорів із відповідними газодобувними підприємствами.

Пунктами 19, 20 Алгоритму передбачено, що газопостачальні підприємства при постачанні природного газу категорії „населення" та „ТКЕ-населення" здійснюють розрахунок нормативу перерахування коштів для зарахування коштів та у випадку використання газопостачальним підприємством промислових трубопроводів газодобувних підприємств, з якими газопостачальним підприємством укладено відповідний договір, газопостачальне підприємство здійснює відповідний розрахунок нормативу перерахування коштів на поточні рахунки таких газодобувних підприємств з урахуванням визначених у договорах планових обсягів та плати за використання промислових трубопроводів за кожним газодобувним підприємством окремо.

Своєчасність укладення відповідних договорів забезпечують керівники операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу, а у випадку використання газопостачальними підприємствами промислових трубопроводів газодобувних підприємств - керівники газодобувних підприємств (пункт 29 Алгоритму).

Отже, постанова від 30.09.2015 № 2516 фактично зобов'язує керівників газодобувних підприємств, до яких, зокрема, відноситься ПАТ „Укрнафта", укладати договори на транспортування (переміщення) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами. Тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Апелянт в обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що у звязку з неможливістю включати до тарифу на природний газ вартість послуг з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, позивач несе збитки, які не міг передбачити при укладанні договору.

Відповідно до Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 № 715/2014, НКРЕКП, зокрема, встановлює тарифи на транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільними трубопроводами.

Зважаючи на викладене, ПАТ „Укрнафта" використовує встановлені НКРЕКП тарифи при визначенні вартості своїх послуг щодо транспортування природного газу для газопостачальних підприємств.

Умовами спірного договору не передбачено купівлі-продажу природного газу, відповідач не може впливати на ціну та її калькуляцію, яку встановлює НАК „Нафтогаз України" для постачальників природного газу кінцевим споживачам.

Послуга по транспортуванню (переміщенню) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, яку надає ПАТ „Укрнафта" для ТОВ „Дніпропетровськгаз збут" регулюється на договірних засадах, які узгоджені сторонами.

ПАТ „Укрнафта" здійснює господарську діяльність щодо надання послуг з транспортування (переміщення) природного газу, власником/продавцем якого не являється.

За таких обставин позивачем не доведено наявність умов, визначених п.п. 1-3 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, необхідних для розірвання спірного договору, у звязку з чим апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що договір про транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами від 30.06.2015 № 495/15/ТГ та додаткові угоди до цього договору укладені сторонами в силу вільного волевиявлення сторін.

За таких обставин, позивач безпідставно посилається на наявність необхідної для розірвання спірного договору умови, визначеної п. 4 ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України (із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона), у звязку з чим апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Верховний Суд України у „Висновках Верховного Суду України від 01.08.2012, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за І півріччя 2012 р." вказав: „ У разі якщо заінтересована особа не довела одночасної наявності чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, підстав для розірвання спірного договору ... немає (постанова Верховного Суду України від 27 лютого 2012 р. у справі № 3-9гс12)".

З матеріалів справи також вбачається, що позивач всупереч своїй же позиції про суттєву зміну в законодавстві, уклав Додаткову угоду № 2 від 30.11.2015 про продовження дії Договору № 495/15/тг та продовжував отримувати від відповідача послуги, тобто, своїми діями визнавав чинність договору та відсутність підстав для його розірвання.

Позивачем не надано обґрунтування, чому саме з 01.04.2016 він просить розірвати Договір № 495/15/тг, адже за його твердженням такою підставою є зміни в законодавстві (01.10.2015 набрав чинності Закон України „Про ринок природного газу" від 27.11.2015 № 329-VIII, 27.11.2015 набрав чинності Кодекс газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015).

Таким чином позивачем не доведено жодної з умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, необхідних для розірвання спірного Договору № 495/15/тг.

На підставі зазначеного колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами п. 5 ч. 2 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позивач зобовязаний викласти в позовній заяві обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, надати докази, що підтверджують позов.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 02 серпня 2016 року у справі № 917/899/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складений та підписаний 09.12.2016.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.