КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа№ 911/3040/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача не з'явились

від відповідача Демчук Т.П. - дов. № 01-2391 від 06.10.2016

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства

«Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Київської області

від 17.10.2016 (суддя Конюх О.В.)

у справі № 911/3040/16

за позовом Публічного акціонерного товариства

«Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

(далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України»

до відповідача Комунального підприємства Броварської міської ради

Київської області «Броваритепловодоенергія»

(далі - КП БМР Київської області «Броваритепловодоенергія»)

про стягнення 338 559, 87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.10.2016 у справі № 911/3040/16 позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області «Броваритепловодоенергія» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 180 000,00 грн. пені, 19 916,82 грн. інфляційних втрат, 19 903,05 грн. процентів річних, 5 078,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог матеріального та процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин справи. За твердженнями апелянта, зменшуючи розмір пені з 298 740, 00 грн. до 180 000,00 грн., місцевий суд повинен був обґрунтувати, в чому саме полягає винятковість даного випадку виходячи із інтересів сторін, а не лише одного відповідача, а також встановити причини виконання або невиконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. На думку апелянта, відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковими обставинами в розумінні ст. 233 ГК України та п. 3 ст. 83 ГПК України, відтак підставами для зменшення неустойки, яка підлягає стягненню.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 911/3040/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд справи призначено на 06.12.2016.

В судове засідання з'явився представник відповідача, представник позивача (апелянта) не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення), про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти розгляду справи у відсутності представника позивача.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Оскільки явка в судове засідання представника позивача обов'язковою не визнавалась, в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про дату, час та місце розгляду справи, неявка представника останнього не перешкоджає розглядові апеляційної скарги по суті, тому апеляційний суд вважав за необхідне скаргу розглянути за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до КП БМР Київської області «Броваритепловоденергія» про стягнення 338 559, 87 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалось на прострочення відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати за природний газ згідно актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015, 30.06.2015, 31.07.2015, 31.08.2015, 30.09.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 за договором № 2381/15-БО-17 купівлі-продажу природного газу від 29.12.2014, тому просив стягнути з відповідача 298 740,00 грн. пені, 19 903,05 грн. 3% річних та 19 916,82 грн. інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позову, відповідач визнав факт прострочення грошового зобов'язання за спірними актами приймання-передачі природного газу за 2015 рік, однак зазначив, що був позбавлений можливості уникнути порушення даного зобов'язання. Так, за твердженнями відповідача, розрахунки здійснювались у відповідності до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРП), якими було встановлено нормативи перерахування коштів з рахунку із спеціальним режимом використання, а відтак відповідач був обмежений у вільному розпорядженні коштами, які надходять на його рахунок від споживачів. Також відповідач звертав увагу суду на те, що перебуває у скрутному фінансовому становищі, оскільки станом на 30.06.2016 дебіторська заборгованість за теплопостачання становить 15 085,4 тис. грн., а заборгованість держави з субвенції з компенсації різниці в тарифах становить 10 323,0 тис. грн. За таких обставин відповідач просив суд зменшити належну до стягнення на користь позивача пеню на 95%.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про доведеність позовних вимог, відтак позов задовольнив частково, зменшивши розмір пені.

Так, задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд виходив із обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 298 740,00 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, 19 903,05 грн. 3% річних та 19 916,82 грн. інфляційний втрат, враховуючи співвідношення майнових інтересів обох сторін скористався своїм правом, передбаченим п. 3 ст. 83 ГПК України, й дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені до 180 000,00 грн.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками місцевого суду.

Так, на підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Зобов'язанням згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як встановлено матеріалами справи, 29.12.2014 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (позивачем, продавцем за договором) та КП «Броваритепловодоенергія» (відповідачем, покупцем по договору) укладено договір №2381/15-БО-17 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю з 01.01.2015 по 31.12.2015 природний газ обсягом до 2977,70 тис. куб. м., який споживається бюджетними установами та організаціями й використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ.

За умовами п. 2.3. Договору за розрахункову одиницю газу приймається один кубічний метр, приведений до стандартних умов (t 20оС, p 760 мм.рт.ст.).

Відповідно до п. 3.1. Договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній арматурі покупця.

Сторони погодили (п 3.4 Договору), що не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець зобов'язується не пізніше 8 числа повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Кількість газу визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця (п. 4.1 Договору).

Відповідно до п. 5.2 Договору ціна за 1000 куб.м. природного газу - 7 661,64 грн. (з ПДВ).

За приписами п. п. 6.1, 6.3 Договору оплата за газ здійснюється шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. При перерахуванні коштів посилання в призначенні платежу на номер договору є обов'язковим.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 Договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Згідно п. п.10.3, 10.4 Договору усі зміни і доповнення до договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадку, зазначеного в пункті 10.4, згідно до якого покупець зобов'язується самостійно вживати всіх необхідних заходів, спрямованих на зменшення використання природного газу, та у разі корегування планових місячних обсягів повідомляти про це продавця для оформлення відповідних додаткових угод.

Строк дії Договору визначено до 31.12.2015, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 11 Договору).

Як встановлено матеріалами справи, в подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод.

Додатковою угодою №1 від 10.02.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 29.01.2015 №81, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.02.2015 до сплати належить 7 416,84 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №2 від 10.03.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 26.02.2015 №227, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.03.2015 до сплати належить 11 333,64 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №3 від 15.04.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 03.03.2015 №966, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.04.2015 до сплати належить 9 600,24 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №4 від 15.05.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 30.04.2015 №1339, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.05.2015 до сплати належить 9 122,88 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №5 від 30.06.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 28.05.2015 №1628, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.06.2015 до сплати належить 8 865,84 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №6 від 20.07.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 30.06.2015 №1888, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.05.2015 до сплати належить 8 874,60 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №7 від 30.07.2015 сторони доповнили п. 6.3 Договору абзацом, згідно якого за наявності заборгованості у покупця продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості.

Додатковою угодою №8 від 15.10.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 24.09.2015 №2383, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.10.2015 по 31.10.2015 до сплати належить 8 905,32 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №9 від 22.10.2015 сторони, керуючись постановою НКРЕКП від 30.04.2015 №1339, погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.11.2015 до сплати належить 8 745,74 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою №10 від 02.11.2015 сторони виклали п. 6.3 Договору в новій редакції, відповідно до якої до оплати за газ зараховується як оплата за газ, поставлений продавцем покупцю в порядку, визначеному нормами законодавства. У разі якщо оплата здійснюється з рахунку із спеціальним режимом використання покупця і на нього надходить недостатньо коштів, покупець зобов'язується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання п. 6.1 Договору.

Додатковою угодою №11 від 25.11.2015 сторони погодили, що за 1000 куб. м. газу з 01.12.2015 до сплати належить 8 751,10 грн. (з ПДВ).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено матеріалами справи, протягом 2015 року позивач здійснював поставки відповідачу природного газу, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями підписаних та скріплених печатками обох сторін актів приймання-передачі природного газу, які в порядку пунктів 3.4, 6.1 Договору є підставою для остаточних розрахунків між сторонами до 14 числа включно наступного місяця, всього на суму 14 748 814,06 грн.:

від 31.01.2015 на обсяг 276,240 тис.куб.м. вартістю 2 116 451,43 грн.,

від 28.02.2015 на обсяг 266,810 тис.куб.м. вартістю 1 978 887,09 грн.,

від 31.03.2015 на обсяг 176,260 тис.куб.м. вартістю 1 997 667,39 грн.,

від 30.04.2015 на обсяг 142,340 тис.куб.м. вартістю 1 366 498,16 грн.,

від 31.05.2015 на обсяг 6,605 тис.куб.м. вартістю 60 256,62 грн.,

від 30.06.2015 на обсяг 10,390 тис.куб.м. вартістю 92 116,08 грн.,

від 31.07.2015 на обсяг 6,020 тис.куб.м. вартістю 53 425,09 грн.,

від 31.08.2015 на обсяг 11,010 тис.куб.м. вартістю 97 709,35 грн.,

від 30.09.2015 на обсяг 8,570 тис.куб.м. вартістю 76 055,33 грн.,

від 31.10.2015 на обсяг 144,000 тис.куб.м. вартістю 1 282 366,08 грн.,

від 30.11.2015 на обсяг 345,400 тис.куб.м. вартістю 3 020 779,98 грн.,

від 31.12.2015 на обсяг 297,860 тис.куб.м. вартістю 2 606 601,46 грн.

В матеріалах справи також наявна виписка (операції по рахунку КП «Броваритепловодоенергія» з 01.01.2015 по 30.06.2016), згідно якої основний борг за поставлений природний газ за Договором за 2015 рік відповідачем погашено остаточно 29.02.2016.

Як наведено вище, за умовами Договору, остаточний розрахунок по кожному з актів мав бути здійснений не пізніше 14 числа наступного місяця, відтак місцевим господарським судом правомірно встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання перед позивачем, в результаті чого у позивача виникло право на нарахування пені (п. 7.2. Договору), процентів річних та інфляційних втрат (ст. 625 ЦК України).

Так, на підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Положеннями п. 7.2 Договору встановлено, що за порушення строків оплати покупець виплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Штрафними санкціями згідно ст.230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, визначені ч.4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується із приписами ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, на підставі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано. Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

За приписами ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Оскільки інший період нарахування пені в Договорі сторонами не передбачено, нарахування пені має розпочатися з наступного дня після спливу передбаченого договором строку кінцевого розрахунку та припинитися або в переддень виконання грошового зобов'язання (оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені (пункт 1.9 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань») або через шість місяців у відповідне число останнього місяця строку після кінцевого строку оплати.

За таких обставин, позивачем вірно розраховано пеню по кожному акту з 15 числа наступного місяця і до переддня фактичного виконання грошового зобов'язання, що за кожним актом не виходить за межі встановленого законом шестимісячного строку нарахування пені.

Апеляційний суд, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені по кожному окремому акту, зокрема, по акту за січень 2015 року з 15.02.2015 по 26.02.2015 (12 037,42 грн.), за лютий - з 15.03.2015 по 29.03.2015 (20 126,56 грн.), за березень - з 15.04.2015 по 06.05.2015 (23 333,76 грн.), за квітень - з 15.05.2015 по 08.07.2015 (46 439,85 грн.), за травень - з 15.06.2015 по 08.07.2015 (2 377,25 грн.), за серпень - з 15.09.2015 по 20.09.2015 (157,54 грн.), за вересень - з 15.10.2015 по 21.10.2015 (641,78 грн.), за жовтень - з 15.11.2015 по 23.12.25015 (47 200,05 грн.), за листопад - з 15.12.2015 по 31.01.2016 (83 415,97 грн.), за грудень - з 15.01.2016 по 28.02.2016 (63 009,82 грн.), погоджується із висновками місцевого суду про те, що згаданий розрахунок на загальну суму 298 740,00 грн. виконано арифметично вірно у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з врахуванням втрат від інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки проценти річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, то обмеження нарахування процентів річних та інфляційних терміном 6 місяців згідно ст. 232 ГК України не застосовується.

З огляду на наведене, місцевим судом підставно враховано, що відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Так, позивачем з урахуванням зазначених вимог нараховано 19 903,05 грн. 3 відсотки річних та інфляційні втрати в розмірі 19 916,82 грн.

Апеляційний суд, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат дійшов висновку, що зазначений розрахунок виконано арифметично вірно й у відповідності до вимог чинного законодавства.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача за прострочення виконання грошового зобов'язання 298 740,00 грн. пені, 19 903,05 грн. 3% річних та 19 916,82 грн. інфляційних втрат.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення пені на 95%, яке обгрунтовано його скрутним матеріальним становищем тощо.

Так, ч. 3 ст.551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Господарський суд, приймаючи рішення, згідно п. 3 ст. 83 ГПК України, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Згідно пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як вбачається з умов Договору, отриманий відповідачем природний газ був призначений виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (пункт 1.2).

Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Як встановлено матеріалами справи, 30.12.2014 НКРЕКП прийнято постанову №1054 «Про затвердження реєстру нормативів перерахування коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання теплопостачальних і теплогенеруючих організацій як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію, на січень 2015 року», якою затверджено реєстр нормативів перерахування коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання теплопостачальних і теплогенеруючих організацій як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію, на січень 2015 року.

В наступному такі ж реєстри були затверджені і на наступні періоди 2015 року (постанови НКРЕКП від 29.01.2015 №72, від 26.02.2015 №222, від 31.03.2015 № 968, від 30.04.2015 №1331, від 29.05.2015 № 1665, від 30.06.2015 № 1960).

За таких обставин, місцевий господарський дійшов вірного висновку, що відповідач був позбавлений можливості вільно розпоряджатися коштами, які надходили від споживачів, для розрахунку з позивачем.

Крім цього, матеріалами справи, зокрема, копіями звітів про фінансові результати за 2015 рік та за шість місяців 2016 року підтверджено, що діяльність відповідача, який забезпечує тепловою енергією кінцевих споживачів м. Бровари, була збитковою. З наданих відповідачем довідок видно, що заборгованість перед ним з компенсації різниці в тарифах за 8 місяців 2016 становить 6 045 746,00 грн.

Разом з тим, згідно виписок по рахунку відповідач по мірі надходження коштів майже щоденно забезпечував погашення заборгованості, тобто вживав всіх залежних від нього заходів для належного виконання господарських зобов'язань перед позивачем, відповідно прострочення сплати за газ мало місце незначний проміжок часу.

З огляду на наведене, місцевим судом правомірно взято до уваги, що неустойка у вигляді пені - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного отримання додаткових коштів. Крім цього, прийнято рішення, що на користь позивача належать до стягнення проценти річних та інфляційні втрати, які в повній мірі забезпечать компенсацію позивачу фінансових втрат, завданих знеціненням грошових коштів за прострочення зобов'язання.

Можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, визначення розміру, до яких вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду.

Отже, враховуючи співвідношення майнових інтересів обох сторін, той факт, що діяльність позивача, який також мав обов'язок належного вчасного розрахунку за природний газ з контрагентами, за 2015 рік також була збитковою (копія звіту про фінансові результати за 2015 рік наявна в матеріалах справи), місцевий суд скориставшись своїм правом, передбаченим п. 3 ст. 83 ГПК України, правомірно зменшив розмір пені до 180 000, 00 грн., яку і стягнув з відповідача на користь позивача.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 17.10.2016 у справі № 911/3040/16 - без змін.

Матеріали справи № 911/3040/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук