РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016Справа №910/17353/16

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Укрліфтсервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Промжитлобуд»

про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Гарапач Н.Є. - представник за довіреністю № 123 від 14.03.16

від відповідача Яременко В.Д. - директор

В судовому засіданні 14.12.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрліфтсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Промжитлобуд» про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.06.2016 ТОВ «Укрліфтсервіс» (позивач) отримало від ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» (відповідач) заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 16.06.2016. За доводами позивача, вказана заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає положенню ст. 601 ЦК України.

Зокрема позивач зазначає, що погоджується із сумою зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується існування взаємних однорідних вимог за наступними зобов'язаннями:

за Договором № ГЛ-14 від 12.05.2014 року вимога позивача до відповідача складає 83 635,16 грн,

за Договором № 134 від 25.08.2015 року вимога відповідача до позивача складає 17 059,90 грн,

за Договором № ГП-134 від 28.08.2015 року вимога відповідача до позивача складає 6 294,43 грн.

За даними бухгалтерського та податкового обліку позивача, які сформовано на підставі наявних первинних документів, вимога відповідача до позивача за договором № ГЛ-14/1 від 12.05.2014 року складає лише 53 270,12 грн, що підтверджується актами надання послуг, які складені належним чином, підписані уповноваженими особами та скріплені печатками, а саме: № 25 від 30.09.2014 на суму 43 422,30 грн, № 44 від 31.10.2014 на суму 7 258,02 грн та № 54 від 28.11.2014 на суму 2589,80 грн.

Відтак, за доводам позивача, зазначена в заяві про зарахування сума вимоги за Договором № ГЛ-14/1 від 12.05.2014 у розмірі 67 950,51 грн не підтверджується первинними документами.

Також позивач зазначає, що у тексті заяві про зарахування однорідних зустрічних вимог зазначається про взаємні вимоги позивача та ТОВ «ПРОМЖИТЛОСТРОЙ». Позивач вказує на те, що з такою юридичною особою відсутні будь-які договірні відносини, в той час як договірні відносини існують з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Промжитлобуд».

Не погодившись із заявою про зарахування, позивач направив відповідачу листа від 06.07.2016 № 401, в якому просив надати завірені повноважними особами відповідача первинні документи (акти виконаних робіт, накладні тощо), які підтверджують вимогу за Договором № ГЛ-14/1 від 12.05.2014 року на зазначену в заяві про зарахування суму 67 950,51 грн, а також просив відкликати заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 16.06.2016р. (у тому випадку, якщо не буде виявлено документів, які б підтверджували дану вимогу. Проте, відповідачем доказів на підтвердження вимоги не надано, заяву не відкликано, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним зарахування зустрічних однорідних вимог здійсненого на підставі заяви відповідача від 16.06.2016. в обґрунтування правової вимоги посилається на норми ч. 3 ст. 203, ст. 215 та ст.. 601 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2016 порушено провадження у справі № 910/17353/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 12.10.2016.

У судовому засіданні 12.10.2016 представники сторін надали документи для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

В даному судовому засіданні оголошувалась перерва за клопотанням представника відповідача до 02.11.2016.

У судовому засіданні 02.11.2016 представник позивач позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у відзиві та просив суд задовольнити.

Представник відповідача подав відзиві, відповідно до якого проти вимог заперечував з таких підстав.

Так, відповідач зазначає, що Договором ГЛ-14 від 12.05.2014 на комплекс монтажних, будівельно-опоряджувальних та пусконалагоджувальних робіт ліфтів і обладнання диспетчерського зв'язку на об'єкті: Реконструкція гуртожитку з переобладнанням під житловий будинок з по квартирним заселенням з влаштуванням надбудови та прибудови на вул. Гарматній, 20 у Солом'янському районі м. Києва (І черга) (основний договір), а також Договором №ГЛ- 14/01 від 12.05.2014р., якій укладено між відповідачем та позивачем для належного виконання ТОВ «Укрліфтсервіс» основного договору, не передбачено безкоштовне користування останнім електропостачанням.

Пунктом 1.1.7. Договору №ГЛ-14/01 від 12.05.2014р. передбачено, що ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» зобов'язується:

виконання робіт для забезпечення живлення головного електроприводу ліфта та підключення зварювальних трансформаторів та електроінструменту ТОВ «Укрліфтсервіс» для виконання монтажних робіт напругою 380В.

відповідач 15 серпня 2013 року уклав Договір №73483 про постачання електричної енергії для забезпечення електроустановок ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» згідно переліку.

На думку, відповідача, з даних договорів випливає висновок, що для виконання своїх зобов'язань за Договором ГЛ-14 від 12.05.2014р. позивач використовував електропостачання, вартість використання якого оплачував відповідач, оскільки ТОВ «Укрліфтсервіс» не має особистого прямого договору на електропостачання за місцем виконання робіт.

Відтак, для належного виконання ТОВ «Укрліфтсервіс» основного зобов'язання, за Договором №ГЛ-14/01 від 12.05.2014р. ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» надавало не тільки генпослуги а й забезпечувало позивача електричною енергією, вартість якої сплачувало самостійно.

У зв'язку з чим, у ціну Актів виконаних робіт за основним договором вартість електричної енергії, яку воно споживало за рахунок відповідача, ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» у розрізі договору № ГЛ- 14/01 від 12.05.2014р. виставило рахунку на компенсацію спожитої електроенергії.

Оскільки, позивач не підписав акти та не оплатив вартість спожитої електроенергії, відповідач, у своїй заяві зарахував однорідні зустрічні вимоги, строк яких настав.

За таких обставин, відповідач стверджує, що заява про зарахування однорідних зустрічних вимог повністю відповідає ст.ст. 202, 203 ГК України, ст.ст. 215, 598, 601 ЦК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У судових засіданнях неодноразового оголошувались перерви у зв'язку з необхідністю подати додаткові докази по справі.

У судовому засіданні 14.12.2016 представник позивача заявив клопотання про долучення додаткових доказів по справі, вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Представник відповідача також завив клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, проти вимог заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.06.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Промжитлобуд» (відповідач) направило на адресу Товариства з додатковою відповідальністю «Укрліфтсервіс» (позивач) заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до змісту вказаної заяви, відповідач зазначив, що відповідно до Договору № ГЛ-14 від 12.05.2014 року у ТОВ «ВБК» «Промжитлобуд» існує грошова заборгованість перед ТОВ «Укрліфтсервіс» у розмірі 83 635,16 грн, а у ТОВ «Укрліфтсервіс» існує грошова заборгованість перед ТОВ «ВБК» «Промжитлобуд» за договором №ГЛ-14/01 від 12.05.2014 у сумі 67 950,51 грн, за договором № 134 від 25.08.2015 у сумі 17 059,90 грн та за договором № ГП-134 від 28.08.2015 у розмірі 6 294,43 грн. Вищевказані зобов'язання, за доводами відповідача є зустрічними, однорідними, строк виконання яких настав, у зв'язку з чим керуючись ст..ст. 598, 601 ЦК України ТОВ «ВБК» «Промжитлобуд» заявило про припинення зобов'язань у сумі 83 635,16 грн перед позивачем за договором №ГЛ-14 від 12.05.2014. Відтак, за доводами відповідача після здійснення зарахувань однорідних вимог, заборгованість ТОВ «Укрліфтсервіс» перед ТОВ «ВБК» «Промжитлобуд» складає 7 669,68 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, не погоджуючись, з проведенням зарахуванням зустрічних однорідних вимог, направив відповідачу листа № 401 від 06.07.2016 про відмову від проведення зарахування зустрічних однорідних вимог в частині грошового зобов'язання на суму 67 950,51 грн за Договором № ГЛ-14/1 від 12.05.2014, виклавши власні доводи, вважаючи, що вказане зобов'язання не підтверджується жодним доказом, а тому просив надати завірені повноважними особами відповідача первинні документи (акти виконаних робіт, накладні тощо), які підтверджують вимогу на зазначену в заяві про зарахування суму 67 950,51 грн. Крім цього, просив відкликати заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 16.06.2016р. (у тому випадку, якщо не буде виявлено документів, які б підтверджували дану вимогу.

Оскільки, відповідачем доказів на підтвердження вимоги не надано, заяву не відкликано, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним зарахування зустрічних однорідних вимог здійсненого на підставі заяви відповідача від 16.06.2016. в обґрунтування правової вимоги посилається на норми ч. 3 ст. 203, ст. 215 та ст.. 601 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. До таких умов відносяться: законність змісту правочину, наявність в особи, яка його вчиняє, необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність форми вчинення правочину вимогам закону, певна спрямованість правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, визначеними законом, а тому слід встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення правочину.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином підставою для визнання правочину недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення правочину.

Статтею 601 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна/коштів боржника.

Зарахування можливе за наявності таких умов:

зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

- однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

- настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент;

- ясність вимог - відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання;

- звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Судом встановлено, що предметом зарахування спірного правочину вказано зобов'язання позивача пере відповідачем на суму 67 950,51 грн за Договором № ГЛ-14/1 від 12.05.2014.

Зокрема, за твердженнями відповідача для виконання своїх зобов'язань за Договором № ГЛ-14 від 12.05.2014р. позивач використовував електропостачання, вартість використання якого оплачував відповідач, оскільки ТОВ «Укрліфтсервіс» не має особистого прямого договору на електропостачання за місцем виконання робіт.

Відтак, для належного виконання ТОВ «Укрліфтсервіс» основного зобов'язання, за Договором № ГЛ-14/01 від 12.05.2014р. ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» надавало не тільки генпослуги а й забезпечувало позивача електричною енергією, вартість якої сплачувало самостійно.

Так, за доводами, у ціну Актів виконаних робіт за основним договором включено також вартість електричної енергії, яку воно споживало за рахунок відповідача, а тому ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» у розрізі договору № ГЛ- 14/01 від 12.05.2014р. виставило рахунку на компенсацію спожитої електроенергії у розмірі 67 950,51 грн.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права.

Проте, суд зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу в розумінні ст.ст. 33,34 ГПК України на підтвердження обставин викладених у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог та у відзиві на позовну заяву щодо наявності грошового зобов'язання у позивач перед відповідачем за договором № ГЛ- 14/01 від 12.05.2014р. стосовно відшкодування електроенергії

В той час як, у матеріалах справи наявні акти надання послуг за договором № ГЛ-14/01 від 12.05.2015, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками, зокрема: № 25 від 30.09.2014 на суму 43 422,30 грн, № 44 від 31.10.2014 на суму 7 258,02 грн та № 54 від 28.11.2014. Відповідно до вказаних актів виконавець (відповідач) виконав для замовника (позивач) роботи/генпідрядні послуги по об'єкту «Гарматна, 20 реконструкція гуртожитку» 5%.

Крім цього, судом встановлено, що умовами договору № ГЛ-14/01 від 12.05.2014 не передбачено відшкодування замовником спожитої генпідрядником електроенергії.

З огляду на зазначене, судом зазначає, що в порушення ст. 33 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не доведено факту наявності дебіторської заборгованості позивача перед відповідачем за договором № ГЛ-14/1 від 12.05.2014 у сумі 67 950,51 грн станом на час звернення відповідачем із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, настання строків оплати вказаної суми, що було б підставою для зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення зобов'язання зустрічним зарахуванням.

Крім цього, суд зазначає, що у заяві про зарахування відповідач посилається на зарахування сум за чотирма різними договорами № ГЛ-14/1 від 12.05.2014, № 134 від 25.08.2015, № ГП-134 від 28.08.2015 та № ГЛ-14 від 12.05.2014. Проте, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність заборгованості між контрагентами за договорами № 134 від 25.08.2015, № ГП-134 від 28.08.2015 та № ГЛ-14 від 12.05.2014, що в свою чергу не дає підстав для встановлення факту зарахування однорідних вимог, а відтак суд приходить до висновку, що зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою відповідача не відбулося.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, судом встановлено, що зарахування зустрічних однорідних вимог не відбулось, тому заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, а відтак вимоги позивач задоволенню не підлягають. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду від 19.04.2016 у справі № 910/2441/15-г).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні та в позові належить відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати належить покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.12.2016

Суддя Пукшин Л.Г.