ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р. Справа № 917/1167/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1 (довіреність №82 від 10.12.2015 р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№3134П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 10.11.2016 року у справі №917/1167/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", м. Полтава,

про стягнення 2754060,51 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ПАТ НАК "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовними вимогами до ПАТ по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" про стягнення 1147169,37 грн. - пені, 1377457,28 грн. - штрафу, 229 433,87 грн. - 3% річних за договором купівлі-продажу природного газу №14/2065/12-ТЕК(Б) від 30.03.2012 року.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 10.11.2016 року у справі №917/1167/16 (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 573584,69 грн. пені, 688728,64 грн. штрафу, 228725,67 грн. 3% річних та 41300,28 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського Полтавської області від 10.11.2016 року у справі №917/1167/16 в частині відмови у стягненні 573584,69 грн. пені та 688728,64 грн. 7% штрафу та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині просить рішення залишити без змін та покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою суду від 29.11.2016 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.12.2016 року на 10:30 год.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№12398 від 08.12.2016 року), в якому він вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду апеляційної скарги, не реалізував своє право на участь у судовому процесі та не забезпечив явку представника в судове засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представника позивача не була визнана обовязковою, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначеного представника за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.03.2012 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивач, продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Полтавагаз (відповідач, покупець) був укладений договір №14/2065/12-ЇКЕ(Б) купівлі-продажу природного газу (том 1, арк. с. 15-22).

Крім того, 06.07.2012 року між сторонами була укладена додаткова угода №1 до договору купівлі-продажу природного газу№14/2065/12-ЇКЕ(Б) (том 1 арк. с. 23-24).

Умовами договору (з урахування додаткової угоди) сторони узгодили наступне:

- продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ (далі-газ), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору (п. 1.1. договору);

- газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації суб'єктам господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих (в обсягах природного газу, що використовується для виробництва теплової енергії для потреб бюджетних установ та організацій та інших споживачів (п. 1.2. договору);

- приймання передачі газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.6. договору);

- не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу покупець зобов'язався надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактичні ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язався повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі вмотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.3.7. договору);

- оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень (6.1. договору);

- остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу (п. 6.2. договору);

- у разі невиконання покупцем умов пунктів 6.1., 6.2. цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу (п. 7.2 договору);

- строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років (п. 9.2. договору).

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що ним на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу протягом березня - липня 2012 року було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 22 019 212,21 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання - передачі природного газу від 31.03.2012р. за березень 2012р. на суму 15 635 139,03 грн.; від 30.04.2012р. за квітень 2012р. на суму 5 409 355,09 грн.; від 31.05.2012р. за травень 2012р. на суму 385 596,99 грн.; від 30.06.2012р. за червень 2012р. на суму 288 941,59 грн.; від 31.07.2012р. за липень 2012р. на суму 300 179,51 грн. (том 1, арк. с.25-29) та не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач у порушення прийнятих на себе зобов'язань за договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України отриманий від позивача природний газ оплатив з порушенням встановлених строків

Матеріалами справи підтверджується, що станом на 30.11.2013 року повністю сплатив основний борг за спожитий природний газ на загальну суму 22019212,21 грн., що підтверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо (том 1 арк. с. 30-34), однак платежі здійснювалися відповідачем не своєчасно, з порушенням умов п.1.1., п.6.1. та п.6.2. договору.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача:

- 1 147 169,37 грн. пені за періоди: 20.04.2012 року - 15.10.2012 року (за зобов'язаннями березня 2012 року); 20.05.2012 року - 20.11.2012 року (за зобов'язаннями квітня 2012 року); 20.06.2012 року - 26.11.2012 року (за зобов'язаннями травня 2012 року); 20.07.2012 року - 29.11.2012 року (за зобов'язаннями червня 2012 року); 20.08.2012 року - 30.11.2012 року (за зобов'язаннями липня 2012 року);

- 229 433,87 грн. 3% річних за періоди: 20.04.2012 року - 15.10.2012 року (за зобов'язаннями березня 2012 року); 20.05.2012 року - 20.11.2012 року (за зобов'язаннями квітня 2012 року); 20.06.2012 року - 26.11.2012 року (за зобов'язаннями травня 2012 року); 20.07.2012 року - 29.11.2012 року (за зобов'язаннями червня 2012 року); 20.08.2012 року - 30.11.2012 року (за зобов'язаннями липня 2012 року);

- 1 377 457,28 грн. штрафу в розмірі 7% (розрахунок т.1 а.с. 11-14).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 229433,87 грн. 3% річних за періоди: 20.04.2012 року - 15.10.2012 року (за зобов'язаннями березня 2012 року); 20.05.2012 року - 20.11.2012 року (за зобов'язаннями квітня 2012 року); 20.06.2012 року - 26.11.2012 року (за зобов'язаннями травня 2012 року); 20.07.2012 року - 29.11.2012 року (за зобов'язаннями червня 2012 року); 20.08.2012 року - 30.11.2012 року (за зобов'язаннями липня 2012 року) (оскільки позивачем не враховано приписи статей 253 та 254 ЦК України, тому, оскільки останній день строку для оплати припадає на вихідний, то днем закінчення строку є перший за ним робочий день), прийшов до правомірного висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними частково, а саме: в частині стягнення з відповідача 228725,67 грн.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначалося, п. 7.2 договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. За невиконання покупцем п. 6.1 та п. 6.2 цього договору покупець у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Так, при укладені договору сторони дійшли згоди щодо стягнення одночасно штрафу та пені у разі невиконання відповідачем умов договору, тому їх одночасне застосування не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного між сторонами договору. Положеннями ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

За перерахунком суду першої інстанції штраф складає - 1 377 457,28 грн., а пеня -1 147 169,37 грн.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із такими висновками місцевого господарського суду.

У той час, відповідач Публічне акціонерне товариство Полтавагаз звернулося до господарського суду Полтавської області з клопотанням про зменшення розміру стягуваної пені на 90% в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена норма ставить право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття значно та надмірно є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником (пункт 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року №01-8/211 Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України).

Згідно з Роз'яснень вказаним у пункті 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім вищевикладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року №7-рп/2013).

Також судом береться до уваги те, що отриманий відповідачем газ за договором №14/2065/12-ТКЕ(Б) від 30.03.2012 р. використовувався покупцем виключно для потреб бюджетних установ та організацій та інших споживачів.

Відповідач (боржник) дійсно перебуває в тяжкому фінансовому стані, що підтверджується звітом про фінансовим станом 30.06.2016 рік (том. 1 арк. с. 62).

Також судом враховує те, що позивачем за результатами 1 півріччя 2016 року отримано 21,8 млрд. грн. чистого прибутку, що підтверджується офіційним повідомленням управління по зв'язках з громадськістю та проміжними скороченими окремими фінансовими звітностями станом за шість місяців, що закінчилися 30.06.2016 року по позивачу (том 1 арк. с. 64-101).

Матеріалами справи підтверджується, що боржник здійснив повне виконання зобовязань за договором, забезпечивши повне погашення заборгованості за рахунок власних коштів. Судом першої інстанції враховано, що мав місце незначний термін прострочення оплати і доведено факт скрутного фінансового становище підприємства відповідача, а дії відповідача щодо несвоєчасного виконання прийнятих на себе зобовязань за договором не мали негативних наслідків для позивача у вигляді збитків.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, до стягнення була предявлена заборгованість відповідача, яка складається: пені, штрафу та 3% річних.

Тобто, рішенням суду по даній справі стягуються штрафні санкції за неналежне виконання зобовязання.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Тобто, штрафні санкції є додатковим надходженням (прибутком) для ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, які б воно не отримало за умови належного виконання ПАТ Полтавагаз умов договору.

Виникнення прострочення з оплати основної заборгованості було спричинено обєктивними обставинами, які не залежать від волі відповідача і на які він не в змозі впливати. Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснював часткові платежі в рахунок погашення заборгованості за договором №14/2065/12-ТКЕ(Б) від 30.03.2012 р. та повністю погасив заборгованість ще у 2013 році, а з позовом у даній справі ПАТ НАК Нафтогаз України звернулося у липні 2016 року.

Отже, зменшуючи розмір штрафних санкцій заявлених до стягнення, до уваги, прийнято ступінь виконання боржником зобов'язань за договором, а саме, той факт, що відповідач, незважаючи на збиткову діяльність, погасив заборгованість з оплати вартості отриманого від позивача природного газу протягом незначного часу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції, що оскільки сума основного боргу погашена, інтереси позивача захищені нарахованими річними, пенею та штрафом, тому , керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України, місцевий господарський суд (враховуючи баланс інтересів сторін) правомірно зменшив розмір нарахованої пені на 50 % до 573584,69 грн. та нарахованого штрафу також на 50% до 688728,64 грн.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв до уваги доводи лише однієї сторони і не врахував інтереси позивача, спростовуються аналізом суду обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 10.11.2016 року у справі №917/1167/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 10.11.2016 року у справі №917/1167/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 15.12.2016 р.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.