Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

« 06 » грудня 2016 року Справа №927/959/16

За ПОЗОВОМ: Заступника керівника Прилуцької місцевої прокуратури

вул. 1 Травня, 50а, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500

в інтересах держави

в особі: Андріївської сільської ради Срібнянського району Чернігівської області,

вул. Комсомольська, 28, с. Андріївка, Ічнянський район, Чернігівська область,

16723

ТРЕТЯ ОСОБА, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: Державна екологічна інспекція у Чернігівській області

вул. Малясова, 12, м. Чернігів, 14017

До ВІДПОВІДАЧА: Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво" комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради,

вул. Леніна, 32 к, м. Ічня, Чернігівська область, 16700

Про відшкодування шкоди 86409,35 грн.

Суддя І.В. Кушнір

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від Позивача: не з'явився.

Від Відповідача: ОСОБА_1 представник довіреність №69 від 18.12.2015.

Від Третьої особи: не з'явився.

У судовому засіданні прийняла участь старший прокурор відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_2, службове посвідчення № 014935 від 29.01.2013.

СУТЬ СПОРУ:

Заступником керівника Прилуцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Андріївської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області подано позов до Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво" комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради про стягнення 86409,35 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДП "Ічнярайагролісництво", як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив самовільну порубку на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів, незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, чим спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави, а тому має нести матеріальну відповідальність у повному обсязі.

Ухвалою суду від 11.10.2016 року до участі у справі в якості Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача залучено Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області.

Прокурор підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Представники Позивача та Третьої особи у судові засідання 25.10.2016, 22.11.2016, 06.12.2016 не з'явилися, хоча Позивач та Третя особа були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (ухвал суду від 11.10.2016, 25.10.2016, 22.11.2016).

До початку судових засідань 25.10.2016 та 22.11.2016 від Позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що Позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Одночасно Позивачем заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника Позивача у зв'язку з неможливістю його явки у судові засідання.

Про поважність причин незявлення представника Позивача у судове засідання 06.12.2016 суд не повідомлено.

До початку судового засідання 25.10.2016 від Третьої особи через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду надійшло письмове пояснення по справі, у якому зазначено, що Третя особа підтримує позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, вказано, що розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної рубки дерев у кв. 36 вид. 49 ДП "Ічнярайагролісництво" на землях Андріївської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області проведено державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області ОСОБА_3 на підставі листа Ічнянського відділення поліції ГУНП в Чернігівській області від 20.04.2016 за №2705. Розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства виконано по таксах для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення та неприпинення росту, затвердженими постановою КМУ від 23.07.2008 №665. Розмір завданої шкоди по даному факту склав 86409,35 грн.

Одночасно Третьою особою заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника Третьої особи у зв'язку з неможливістю направлення останнього у судове засідання.

До початку судового засідання 22.11.2016 представником Відповідача через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду подано відзив на позовну заяву, у якому викладені заперечення проти позову, зокрема, зазначено, що Відповідачу рішенням Чернігівської обласної ради у 2001 році передано у постійне користування земельні ділянки лісового фонду на території Ічнянського району, зокрема, ділянку, на якій здійснено незаконну порубку. До 2001 року земельні ділянки лісового фонду, що наразі знаходяться у постійному користуванні Відповідача, перебували у постійному користуванні колективних господарств, які згодом припинили свою діяльність. Проте, документи, що підтверджують право власності на лісову ділянку земельного фонду або ліс, у якому здійснено незаконну рубку, зокрема, свідоцтво про право власності у Відповідача наразі відсутні. Ліс, у якому здійснено незаконну порубку, знаходиться за межами будь-якого населеного пункту Андріївської сільської ради, що підтверджується листом Відділу Держгеокадастру у Ічнянському районі Чернігівської області від 18.11.2016 №19-28-99.1-3863/2-16. Ні земельна ділянка, на якій здійснено незаконну рубку, ні власне сам ліс не належать на праві власності Андріївській сільській раді; не передано даній сільській раді у користування. На думку Відповідача, Андріївська сільська рада не має жодних розпоряджень щодо розпорядження ні земельною ділянкою, ні лісом, зокрема, контролю за використанням, відтворенням, охороною, захистом, тощо. Порода, категорія та кількість зрубаного лісу визначена представником Відповідача на підставі матеріалів лісокористування, зокрема, відповідно до таксаційного опису. Діаметр зрубаних дерев визначено за допомогою несертифікованої стрічки, з метою якнайшвидшого надання матеріалів щодо незаконної порубки правоохоронним органам для проведення відповідних слідчих дій.

Також Відповідачем зазначено, що нормами Лісового кодексу України не встановлено відповідальність за незабезпечення охорони та збереження лісу лісокористувачем, відповідними контролюючими органами перевірка факту правопорушення не проводилася, не відображено у який спосіб та із застосуванням яких вимірювальних засобів проведено заміри пнів. Разом з тим, Відповідач вважає, що Прокурором та Позивачем не надано належних доказів на підтвердження вчинення правопорушення (протиправної бездіяльності) саме працівниками Відповідача.

У судовому засіданні 06.12.2016 Прокурор підтримала позовні вимоги, а представник Відповідача - заперечення, викладені у попередніх судових засіданнях.

Враховуючи, що Позивач та Третя особа про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, проте не скористалися своїм правом брати участь у судових засіданнях, виклали позиції по суті позовних вимог, суд приходить висновку про розгляд справи за наявними матеріалами та без участі представників Позивача та Третьої особи.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення Прокурора, представника Відповідача, суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п.2.2.1 Статуту Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво" комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради в редакції чинній на момент незаконної порубки, предметом діяльності підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, зокрема, охорона і захист лісів від самовільних рубок та лісових пожеж, боротьба зі шкідниками та хворобами лісу.

У пункті 3.5 Статуту зазначено, що підприємство є лісокористувачем згідно рішення обласної ради від 27 березня 2001 року „Про надання у постійне користування земель лісового фонду та здійснює його повноваження згідно з положеннями Лісового кодексу України та інших нормативних актів.

Рішенням Чернігівської обласної ради (п'ятнадцята сесія двадцять третього скликання) від 27 березня 2001 року "Про надання в постійне користування земель лісового фонду" відповідно до Указу Президента України від 3 грудня 1999 року №1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування агропромислового комплексу", керуючись ст.ст.9,13 Лісового та ст.ст.12,19 Земельного кодексів України, обласна рада вирішила надати земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, і належать до земель запасу, в постійне користування підприємствам (згідно з додатками №1 та №2) для ведення лісового господарства.

Як вбачається з Додатку №1 до рішення обласної від 27 березня 2001 року "Про надання в постійне користування земель лісового фонду" Дочірньому агролісогосподарському спеціалізованому підприємству „Ічнярайагролісництво (Ічнянський район) надані в постійне користування земельні ділянки загальною площею 8663,0 га.

Відповідно до рішення Чернігівської обласної ради народних депутатів від 27.03.2001 Дочірньому районному спеціалізованому агролісогосподарському підприємству „Ічнярайагролісництво видано державний акт І-ЧН №001823 на право постійного користування землею площею 162,3 га в межах згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства. Даний державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 143.

21.02.2016 майстром дільниці №3 Дочірнього районного агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво" ОСОБА_4 складено акт про лісопорушення на території Андріївської сільської ради, згідно якого 20 лютого 2016 року при об'їзді дільниці №3 виявлено самовільну рубку в кварталі 36, виділі 49. При цьому, в акті зазначений перелік діаметрів пнів незаконно зрубаних дерев та назва породи.

Акт підписали майстер ОСОБА_4 та лісник ОСОБА_5

ДП „Ічнярайагролісництво звернулось із заявою від 22.02.2016 вих. № 12 до начальника Ічнянського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, у якій повідомлено про лісопорушення, виявлене в урочищі "Томашівка" на території Андріївської сільської ради Ічнянського району в обході №5 в кварталах 36 виділ 49. Крім того, начальнику Ічнянського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області були подані доповнення до вищевказаної заяви (вих. №16 від 24.02.2016).

Як зазначено у позові, до Ічнянського відділення поліції ГУНП в Чернігівській області надійшло повідомлення від Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво" про незаконну порубку в урочищі "Томашівка" дев'яти сироростучих дерев дуба звичайного в кв. 36 вид. 49 невідомими особами. За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення з попередньою кваліфікацією за ст. 246 КК України.

Протоколом огляду місця події під час досудового розслідування кримінального провадження встановлено незаконну порубку дерев, проте особи лісопорушники встановлені не були.

У матеріалах справи містяться копії протоколу огляду місця події від 22.02.2016, фотографій загального вигляду пнів, протоколу допиту представника потерпілого від 01.03.2016, протоколів допитів свідків від 29.02.2016, а також письмові пояснення від 22.08.2016 лісника ОСОБА_5 та майстра лісу ОСОБА_4

Постановою старшого слідчого СВ Ічнянського відділення поліції капітана поліції ОСОБА_6 від 06.06.2016 було закрито кримінальне провадження №0000094.

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.06.2016 дану постанову було скасовано.

Як зазначено у позові, кримінальне провадження на даний час перебуває у провадженні поліції.

Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області ОСОБА_7 26.04.2016 складено розрахунок розміру шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного (без відповідного дозволу) знесення ростучих дерев дуба в період з 20 по 21 лютого 2016р. невстановленими особами в урочищі "Томашівка" в кв. 36 вид. 49 ДП "Ічнярайагролісництво" на землях Андріївської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області, згідно наданих матеріалів про лісопорушення ДП "Ічнярайагролісництво" . Розрахунок виконано по таксах для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення та неприпинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665, додаток №1.

Згідно розрахунку загальна сума заподіяних збитків з урахуванням індексації за попередні роки становить 86409,35 грн.

З урахуванням викладеного, Прокурор просить стягнути з Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Ічнярайагролісництво" комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради про стягнення 86409,35 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу незаконною рубкою дерев.

Досліджуючи позовні вимоги та заперечення на них, суд відмічає наступне.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України:

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 Цивільного кодексу України:

„1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п.5 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України за N02-5/215 від 01.04.94р. «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди»:

«Підстави відповідальності за заподіяння шкоди, передбачені статтями 1166 та 1187 ЦК України, застосовують і при вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.»

Згідно ч.1 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за N6 від 27.03.92р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»:

«Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.»

Відповідно до ч.ч.3,4 п.2 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України за N02-5/215 від 01.04.94р. «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди»:

«Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.»

Згідно з п.6 даного Роз`яснення:

«Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України. Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.»

Відповідно до п.1.6. роз'яснення Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища № 02-5/744 від 27.06.2001 (з наступними змінами):

«Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника, отже позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди.»

Таким чином, для правильного вирішення даного спору про стягнення позадоговірної матеріальної шкоди має бути встановлена наявність 4 складових елементів відповідальності за завдану шкоду:

1. Неправомірні дії особи.

2. Завдання шкоди та її розмір.

3. Безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

4. Вина завдавача шкоди.

При цьому, доводити в даному випадку факт наявності неправомірних дій Відповідача, завдання ним шкоди і розмір шкоди та безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями Відповідача і самою шкодою мають Прокурор та Позивач, а відсутність вини у його діях, що завдали шкоду, в разі доведеності перших трьох складових, - Відповідач.

З приводу неправомірності дій Відповідача суд відмічає наступне.

Неправомірність означає, що порушник скоїв дії чи бездіяльність, які порушують конкретну, чітко визначену, норму чинного законодавства.

В якості таких Прокурором наведені наступні.

Згідно з п.1 ч.2 ст.19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов'язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку.

Відповідно до п.5 ст.64 Лісового кодексу України, яка регулює основні вимоги щодо ведення лісового господарства, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

За приписами статей 86, 89, 90 Лісового кодексу України організація і забезпечення охорони і захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів, зокрема, від незаконних рубок, покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

З усіх цих викладених норм вбачається, що в них зазначене лише загальне положення про обовязок постійних лісокористувачів забезпечувати охорону лісів, проте, жодного чіткого переліку дій та заходів, які мав вчинити для охорони лісу постійний лісокористувач, і не вчинення яких можна було б вмінити в даному випадку Відповідачу, ці норми не містять.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.86 Лісового кодексу України:

«Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

Власники лісів і постійні лісокористувачі зобов'язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.»

Прокурором та Позивачем не наведено ні Переліку заходів проти незаконних рубок, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, або органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, ні жодного іншого нормативно-правового акту, який би містив такий перелік дій чи заходів по охороні лісу.

Враховуючи викладене, ухвалами суду від Прокурора та Позивача було витребувано письмове пояснення, в чому саме виявилася протиправна бездіяльність Відповідача в даному випадку, а саме, яких, принаймні, не юридично, а фактично, конкретно і чітко визначених та достатніх для уникнення незаконної порубки заходів міг вжити Відповідач, але не вжив.

Такого пояснення від Прокурора та Позивача суду також не надійшло.

За викладених обставин, звинувачення Прокурором та Позивачем Відповідача у порушенні загальних абстрактних норм про обовязок постійних лісокористувачів забезпечити охорону лісу носить такий самий абстрактний характер, а саме, що Відповідач не вжив якісь невідомі, невизначені та неконкретизовані ні юридичною нормою, ні з фактичної сторони дії та заходи, які були б дійсно достатніми для уникнення незаконної порубки лісу, тобто, дане звинувачення фактично балансує на грані припущення.

Разом з тим, Прокурор даним позовом бажає притягнути Відповідача до цивільно-правової відповідальності за скоєння цивільного правопорушення, а тому ним має бути доведено порушення шляхом чітко і конкретно визначеної дії або бездіяльності чіткої і конкретної норми чинного законодавства.

Враховуючи, що Прокурором та Позивачем не наведено чіткого переліку дій та заходів, які або передбачені чинним законодавством, або фактично могли б бути визначені як дійсно достатні для уникнення незаконної порубки дерев сторонніми особами, які міг і повинен був вчинити Відповідач і не вчинив, суд доходить висновку, що Прокурором та Позивачем не доведено факту саме незаконної або неправомірної бездіяльності (або дій) Відповідача стосовно забезпечення охорони лісу, що перебуває в його постійному користуванні.

Щодо наявності безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою, суд відмічає.

Як зазначено вище, відповідно до ч.ч.2-4 п.6 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України за N02-5/215 від 01.04.94р. «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди»:

«За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України. Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.»

Таким чином, має бути доведено, що шкода є наслідком дій або бездіяльності виключно завдавача, які з безпосередністю, неминучістю та невідворотністю завдають дану шкоду.

На думку суду, такий причинний зв'язок існує виключно у особи, яка безпосередньо вчинила незаконну рубку, оскільки саме її дії у вигляді незаконного рубання лісу з безпосередністю, неминучістю та невідворотністю і причинили завдану шкоду.

Враховуючи даний висновок суду, а також, вищевказаний висновок суду щодо недоведеності Прокурором та Позивачем саме неправомірної та незаконної бездіяльності (або дій) Відповідача по охороні даного лісу, суд вважає, що Прокурором та Позивачем не доведено безпосередній причинний зв'язок, а саме, що бездіяльність чи дії Відповідача, а не особи, що фактично зрубала ліс, з безпосередністю, неминучістю та невідворотністю і причинили завдану шкоду.

Стосовно вини Відповідача суд відмічає наступне.

Як зазначено вище, згідно з ч.ч.1,2 ст.86 Лісового кодексу України:

«Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

Власники лісів і постійні лісокористувачі зобов'язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.»

Прокурором та Позивачем не наведено ні Переліку заходів проти незаконних рубок, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, або органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, ні жодного іншого нормативно-правового акту, який би містив такий перелік дій чи заходів по охороні лісу.

Разом з тим, з представлених Відповідачем пояснень та документів вбачається наступне.

Всі вищевказані норми Відповідачем виконані в повному обсязі, зокрема, на підприємстві створена та функціонує лісова охорона у складі керівника підприємства, помічника лісничого, майстрів лісу та лісників. За кожним лісником закріплено ділянки обходу, визначені межі, затверджені положення про лісову охорону на підприємстві та функціональні обов'язки працівників.

Так, наказом ДП „Ічнярайагролісництво №53 від 29.09.2008 внесено зміни до обходів та закріплено об'єднані обходи за лісниками, зокрема, обход №5, квартали 36-45, лісник ОСОБА_5

На підприємстві було затверджено посадову інструкцію лісника.

Так, згідно з посадовою інструкцією лісника, затвердженою наказом лісничого ДП „Ічнярайагролісництво від 29 грудня 2014р. №42, службовими обов'язками лісника, зокрема, є:

- охорона лісів і увіреного йому майна в закріпленому обході з вживанням заходів щодо запобігання і припинення порушень правил пожежної безпеки, незаконних порубок, сінокосіння, пасіння худоби, різних розкрадань і інших порушень користування лісом і лісовими землями;

- контроль за станом, використанням, відтворенням, охороною і захистом лісів в районі знаходження обходу, за збереженням пожежно-наглядових пунктів, межових знаків, квартальної мережі і ін.;

- складання протоколів, актів (довільна форма) про виявлені порушення лісового законодавства, правил пожежної безпеки, встановленого порядку ведення лісового господарства та лісокористування з обов'яязковою подальшою передачею зазначених актів майстрові лісу або адміністрації підприємства;

При цьому, лісник несе дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність за:

- неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, передбачених справжньою посадовою інструкцією в межах, визначених чинним законодавством України;

- порушення правил і положень, що регламентують діяльність підприємства. При переході на іншу роботи або звільненні з посади лісник відповідальний за належну і своєчасну передачу справ особі, яка призначається на цю посаду (в разі відсутності такої своєму безпосередньому керівнику);

- правопорушення, вчинені під час здійснення своєї діяльності (в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним і цивільним законодавством України);

- спричинення матеріального збитку (в межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством України);

- дотримання інструкцій, що діють, наказів і розпоряджень по збереженню комерційної таємниці і конфіденційної інформації; виконання правил внутрішнього розпорядку, правил ТБ і протипожежної безпеки.

Крім того, КП «Чернігівоблагроліс», дочірнім підприємством якого є Відповідач, було затверджено Положення про лісову охорону агролісогосподарських підприємств КП "Чернігівоблагроліс".

Відповідно до Положення про лісову охорону агролісогосподарських підприємств КП "Чернігівоблагроліс", затвердженого наказом директора КП "Чернігівоблагроліс" від 18.08.2014 №17, лісова охорона агролісогосподарських підприємств утворюється та діє у складі дочірніх агролісогосподарських підприємств комунального підприємства "Чернігівоблагроліс" Чернігівської обласної ради. Лісова охорона здійснює свою діяльність на землях лісового фонду комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні дочірніх лісогосподарських підприємств КП "Чернігівоблагроліс" (далі землі лісового фонду). Метою діяльності лісової охорони є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення і невиснажливе використання лісових ресурсів та об'єктів тваринного світу. До штату лісової охорони входять працівники агролісогосподарських підприємств, що постійно чи тимчасово займають посади головних лісничих, помічників лісничих, інженерів лісового господарства, інженерів по заготівлі і охороні лісу, майстрів лісу та лісників.

Основними завданнями лісової охорони, зокрема, є:

- здійснення контролю за додержанням вимог лісового законодавства України;

- забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок та інших порушень лісового і природоохоронного законодавства у межах повноважень, визначених зазначеним Положенням;

- здійснення контролю за додержанням тимчасовими лісокористувачами та іншими юридичними й фізичними особами вимог лісового і природоохоронного законодавства в межах земель лісового фонду комунальної власності;

- запобігання злочинам та адміністративним правопорушенням у сфері лісового господарства.

Як вбачається з матеріалів справи, заяви ДП „Ічнярайагролісництво від 22.02.2016 вих. №12 та доповнень до вищевказаної заяви (вих. №16 від 24.02.2016) до начальника Ічнянського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Відповідачем було виявлено лісопорушення в урочищі "Томашівка" на території Андріївської сільської ради Ічнянського району в обході №5 в кварталах 36 виділ 49.

Тобто, саме працівником Відповідача в ході виконання ним своїх обовязків по охороні лісу було виявлено та одразу зафіксовано факт незаконної порубки актом про лісопорушення.

Крім того, з наведеної заяви Відповідача вбачається, що останній одразу ж передав до Ічнянського відділення Прилуцького відділу поліції матеріали щодо порубки для встановлення осіб, що скоїли порубку, оскільки сам Відповідач не наділений повноваженнями здійснювати оперативно-розшукові заходи, дізнання та слідство.

Разом з тим, постановою старшого слідчого СВ Ічнянського відділення поліції капітана поліції ОСОБА_6 від 06.06.2016 було закрито кримінальне провадження №0000094.

Проте, саме за зверненням Відповідача та саме ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.06.2016, а не органами прокуратури, дану постанову було скасовано.

Як вбачається з представленого Прокурором для огляду в судовому засіданні 22.11.2016 зазначеного кримінального провадження, після скасування вказаної постанови пять місяців тому в провадженні зявилися лише статут Відповідача та вказівки Прокурора.

Жодних інших документів, які б свідчили, що після скасування постанови про закриття кримінального провадження правоохоронними органами дійсно розшукуються особи, що фактично скоїли порубку лісу, з даного провадження не вбачається, а Відповідач відповідних повноважень по здійсненню розшуку не має.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції, чинній на момент виявлення порубки:

«Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.»

Відповідно до п.п.1-3 ст.2 вказаного Закону:

«Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:

1) забезпечення публічної безпеки і порядку;

2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

3) протидії злочинності.»

Згідно з п.2 ч.1 ст.18 зазначеного Закону:

«Поліцейський зобовязаний професійно виконувати свої службові обовязки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обовязків, наказів керівництва.»

Відповідно до п.3. ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»:

«На прокуратуру покладаються такі функції:

3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство.»

Відповідно до ч.5 ст.86 Лісового кодексу України:

«Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.»

Таким чином, обовязок забезпечення охорони лісів, в т.ч. і від скоєння правопорушень щодо них іншими особами, покладений не тільки на постійних лісокористувачів, а й на інші органи державної влади та місцевого самоврядування, в т.ч. і правоохоронні органи.

Зазначене додатково підтверджує вищевказаний висновок суду про відсутність прямого та безпосереднього причинного звязку, а саме, що виключно бездіяльність або дії Відповідача призвела до завданої шкоди.

При цьому, лише правоохоронні органи наділені правами, обовязками та повноваженнями здійснювати пошук правопорушників, зокрема і тих, які скоїли незаконну порубку лісу, та притягувати їх до відповідальності.

З всього вищевикладеного вбачається, що в даному випадку Відповідачем розроблено та виконано всі можливі та залежні від нього заходи по охороні лісу від незаконних порубок, виявленню таких порубок, їх документуванню та передачі до правоохоронних органів для розшуку та притягнення до відповідальності винних осіб, а отже Відповідачем доведено відсутність його вини у завданій шкоди.

Зазначені висновки суду підтверджується висновками викладеними в постановах Вищого господарського суду України від 08.11.2016 по справі №927/266/16.

Натомість, правоохоронні органи свою бездіяльність, некомпетентність чи небажання з невідомих причин знайти справжніх порушників, які незаконно вирубали ліс, та притягнути їх до відповідальності, забезпечивши, крім мети кари, також досягнення таких загальновідомих цілей покарання, як запобігання вчиненню нових правопорушень як порушниками, так і іншими особами, а отже і вину у не розкритті правопорушення через бездіяльність своїх співробітників, намагаються найлегшим шляхом найменшого спротиву перекласти вину на Відповідача, якого і шукати не треба, тим самим фактично створюючи відчуття безкарності та заохочення до нових незаконних рубок, як у дійсних правопорушників, так і осіб, які ще вагаються скоїти таке правопорушення.

При цьому, Прокурор, вміняючи Відповідачу не вжиття всіх, невідомих та абстрактних, можливих заходів по охороні лісу від незаконних рубок, не довів вжиття правоохоронними органами таких же всіх можливих заходів для встановлення та притягнення до відповідальності осіб, які вчинили незаконну рубку.

Також, суд вважає за необхідне відмітити наступне.

Згідно з ч.2 ст.58 Конституції України:

«Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.»

Обґрунтовуючи наявність порушення в діях Відповідача та підстави притягнення його до відповідальності Прокурор та Позивач посилалися на наступні правові акти.

Згідно з ч.4 ст.68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища":

«Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.»

Відповідно до ч.1 статті 105 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону.

Статтею 107 Лісового кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

З наведених статей вбачається, що вони носять загальний характер без жодної конкретизації, за які конкретно правопорушення у сфері лісових правовідносин може бути притягнуто до відповідальності.

Разом з тим, такий детальний перелік містить ч.2 ст.105 Лісового кодексу України.

Прокурор посилається, на порушення Відповідачем п.5 цієї частини, який передбачає відповідальність за порушення строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Проте, як зазначено вище, Прокурором та Позивачем не доведено встановлення чинним законодавством чіткого та конкретного переліку заходів, які має вичинити постійний лісокористувач для охорони лісу від незаконних рубок.

В свою чергу, пункт 1 ч.2 ст.105 Лісового кодексу України передбачає, що відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, тобто, особи, які здійснили таке незаконне вирубування.

Крім того, і в постанові Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 р. N665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», на підставі яких здійснено розрахунок розміру завданої шкоди, прямо зазначено про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, тобто ця постанова стосується розрахунку шкоди щодо осіб, які безпосередньо здійснили незаконне вирубування.

Тобто, і наведені нормативні акти підтверджують висновок суду, що нести відповідальність за завдану шкоду в даному випадку має виключно особа, яка здійснила незаконну порубку.

Також суд відмічає наступне.

В якості Позивача по даній справі Прокурор визначив Андріївську сільську раду Ічнянського району.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.1 Господарського процесуального кодексу України:

«Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.»

Таким чином, звертатися з позовами до господарського суду мають право лише:

1. особи, які мають порушені господарські або цивільні права або охоронювані законом інтереси;

2. державні та інші органи чи особи у чітко передбачених чинним законодавством випадках.

Предметом даного судового розгляду є господарській спір про стягнення цивільної позадоговірної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України, яка є ключовою статтею для стягнення такої шкоди:

"Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.»

Таким чином, право звернення до суду про стягнення цивільної позадоговірної шкоди належить саме тій особі, майну якої завдано таку шкоду.

Згідно зі ст.9 Лісового кодексу України:

«У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об'єктів комунальної власності в установленому законом порядку.

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.»

Відповідно до ст.11 зазначеного Кодексу:

«Право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.»

Відповідно до абз.3 п.п. «а» пункту 3 частини ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 6 вересня 2012 року №5245-VІ, який набрав чинності з 01.01.2013, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій.»

На виконання рішення саме Чернігівської обласної ради (п'ятнадцята сесія двадцять третього скликання) від 27 березня 2001 року "Про надання в постійне користування земель лісового фонду" Дочірньому районному спеціалізованому агролісогосподарському підприємству „Ічнярайагролісництво видано державний акт І-ЧН №001823 на право постійного користування землею площею 162,3 га в межах згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства.

В свою чергу, Відповідач є дочірнім підприємством Комунального підприємства «Чернігівоблагроліс» тієї ж самої Чернігівської обласної ради.

Як вбачається з листа Чернігівської обласної ради від 01.12.2016 №01-05/1602, лісові земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні ДП "Ічнярайагролісництво" є комунальною власністю (спільною власністю територіальних громад сіл, селищ та міст Чернігівської області), розпорядником щодо їх є Чернігівська обласна рада.

Але документи, які підтверджують право комунальної власності (територіальних громад сіл, селищ та міст Чернігівської області) в особі Чернігівської обласної ради та похідного права-права постійного користування власності за ДП "Ічнярайагролісництво" на зазначену земельну ділянку на території Андріївської сільської ради Ічнянського району не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням вищевикладеного, суд погоджується з доводами Чернігівської обласної ради, що лісові земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні ДП "Ічнярайагролісництво" є комунальною власністю (спільною власністю територіальних громад сіл, селищ та міст Чернігівської області), розпорядником щодо яких, а отже і належним Позивачем по справі, є саме Чернігівська обласна рада.

Належних нормативно-правових обґрунтувань чи доказів, належності цих земельних ділянок саме до комунальної власності Андріївської сільської ради Прокурором та Позивачем суду не представлено.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що у Андріївської сільської ради відсутні в даному випадку порушені незаконною порубкою господарські або цивільні права або охоронювані законом інтереси.

Також в обґрунтування обраного Позивача Прокурор посилається на наступне.

Згідно з п.7 ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України:

«Джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 671 цього Кодексу) є: 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.»

Відповідно до п.4 ч.1 ст.69-1 наведеного Кодексу:

«До надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать: 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів обєднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.»

Дані доводи, судом не можуть бути прийняті з наступних підстав.

По-перше, вищевказані норми регулюють бюджетні правовідносини, які в силу положень ч.2 ст.1 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.4 Господарського кодексу України не відносяться до господарських чи цивільних правовідносин і не регулюються зазначеним законодавством, а отже жодним чином не відносяться до питання виникнення саме господарських або цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, порушення яких є предметом розгляду господарського суду.

По-друге, з цих норм вбачається, що ця шкода розподіляється між Державним та місцевим бюджетом, а місцевий розподіляється між сільським та обласним бюджетом, що додатково підтверджує, що ці норми регулюють лише технічний алгоритм розподілу коштів всередині бюджетів, а не виникнення господарських чи цивільних прав, що дало б змогу визначити постраждалу внаслідок заподіяння цивільної шкоди особу.

Також, обрання такого Позивача Прокурор обґрунтовував наступним.

Земельні ділянки, на яких скоєно незаконну порубку, розташовані на території даної Андріївської сільської ради Ічнянського району.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності українського народу від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Вказане положення міститься також у ст. 324 ЦК України.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища виділено в окрему статтю.

Зокрема, відповідно до підпункту 1 пункту «б» ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст. 142 Конституції України).

Ст. 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Разом з тим, наведений пункт «б» ч.1 стаття 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» стосується делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Проте, по-перше, в даному випадку Позивачем Прокурор визначив безпосередньо саму сільську раду, а не її виконавчий орган; по-друге не представив ніяких рішень сільради про делегування таких повноважень своєму виконавчому органу.

Таким чином, наведення стаття не стосується наявної ситуації.

В свою чергу, Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища» є загальним нормативно-правовим актом, який стосується всього навколишнього середовища.

При цьому, стаття 15 цього Закону прямо визначає, що місцеві ради здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища саме в межах своєї компетенції, яка в силу ч.2 ст.19 Конституції України має чітко встановлюватися Конституцією та Законами України.

Спеціальним нормативним актом, який регулює саме лісові правовідносини, а отже підлягає в даному випадку першочерговому застосуванню перед іншими нормативно-правовими актами, в тому числі і Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», є Лісовий кодекс України, стаття 33 якого «Повноваження сільських, селищних, міських рад у сфері лісових відносин» передбачає наступне:

«Сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території:

1) передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними;

2) приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними;

3) беруть участь у здійсненні заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні й інші технічні засоби та обладнання;

4) організовують благоустрій лісових ділянок і культурно-побутове обслуговування відпочиваючих у лісах, що використовуються для цих цілей;

5) встановлюють порядок використання коштів, що виділяються з місцевого бюджету на ведення лісового господарства;

6) вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону.»

Таким чином, ніяких контрольних функцій сільських, селищних та міських рад саме у сфері лісових правовідносин, а не інших правовідносин стосовно інших обєктів навколишнього природного середовище, ні дана стаття, ні інші статті Лісового кодексу України не містять.

Даний висновок суду підтверджується і тим, що Прокурором та Позивачем не представлено витребуваних судом письмових пояснень:

· яка частина, якої статті, якого Кодексу чи Закону встановлює компетенцію місцевих рад по здійсненню державного контролю саме в сфері лісових правовідносин, особливо стосовно самовільних порубок, в т.ч. надає право проводити перевірки, складати відповідні акти перевірок та розрахунки завданої шкоди, звертатися з відповідними позовами, і стосовно лісів якої саме форми власності: державної чи комунальної;

· які контрольні функції зі складанням відповідних документів в даному випадку були здійснені саме Андріївською сільською радою.

А отже Андріївська сільська рада не є і контролюючим органом в даному випадку.

Передбаченого чинним законодавством випадку чи права у сільських рад звертатися з позовами про стягнення шкоди, завданої порушенням лісового законодавства, не як постраждалої особи, а як державного, контролюючого або іншого, органу, як це вимагається вищенаведеною ч.2 ст.1 Господарського процесуального кодексу України, Прокурором та Позивачем суду не представлено.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України:

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що Прокурором та Позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами ні наявності всіх необхідних підстав для стягнення шкоди, ні наявності порушених прав або охоронюваних інтересів у обраного Прокурором Позивача по даній справі, чи наявності у цього Позивача права звертатися до суду з позов у даному випадку, а тому позов задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України:

"Судовий збір покладається:

· у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

· у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору."

На підставі вище викладеного, враховуючи повну відмову у позові, судовий збір у повному обсязі в сумі 1378,00 грн. покладається на Прокуратуру Чернігівської області, яка фактично сплатила судовий збір за подання даного позову.

Керуючись ст.ст.4-3,33,34,43,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12 грудня 2016 року.

Суддя І.В. Кушнір