РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.12.2016Справа №910/18866/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто»
до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
про зобов`язання вчинити дії
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:
від позивача: Гвоздецький А.М. представник за довіреністю № б/н від 11.05.2016
від відповідача: не з`явився

В судовому засіданні 07.12.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.10.2013 між Публічним акціонерним товариством Запорізький автомобілебудівний завод та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (відповідач) було укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2019631. На виконання умов договору кредитної лінії, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір застави №НКЛ-2019631/S4, на підставі якого позивач передає в заставу відповідачу товари в обороті, перелік яких викладений в Додатку №1 до договору застави. За доводами позивача, укладаючи договір застави, сторони не індивідуалізували предмет застави, отже не встановили предмету договору. Таким чином, позивач просить визнати недійсним договір застави № НКЛ-2019631/S4. Крім того, позивач просить суд припинити обтяження заставу рухомого майна, що виникло на підставі договору застави, укладеного між позивачем та відповідачем, та зобов`язати ПАТ Дельта Банк вчинити дії щодо державної реєстрації припинення обтяження, що виникло на підставі договору застави і вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.10.2016 порушено провадження у справі № 910/18866/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 16.11.2016.
Ухвалою суду від 16.11.2016р. розгляд справи відкладався за клопотанням відповідача на 30.11.2016.
У судовому засіданні 3011.2016 представником позивача було надано додаткові пояснення по суті спору, вимоги підтримав та проси суд задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, проти вимог заперечував та заяви клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» та Національний банк України.
Представник позивача заперечив щодо задоволення клопотань відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб.
Суд вирішив відкласти на наступне судове засідання розгляд клопотань представника відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та оголосив перерву у судовому засіданні до 07.12.2016.
У судове засідання 07.12.2016 з`явився представник позивача.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення суду не подав.
Розглянувши у судовому засіданні клопотання відповідача про залучення третіх осіб, суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї з сторін.
Слід зазначити, що метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому (п. 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).
Предметом спору в даній справі є визнання недійсним договору застави, що був укладений між позивачем та відповідачем.
Разом з тим, у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи ані ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» ані Національний банк України не буде наділено новими правами чи покладено на них нові обов`язки, не буде змінено їхні наявні права та/або обов`язки, та не буде позбавлено прав та/або обов`язків у майбутньому.
Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що відповідач належним чином повідомлений про час та дату проведення судового засідання, а тому просив суд розглянути спір по суті, надав пояснення по суті спору, вимоги підтримав.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.
24 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі кредитор/відповідач) та Публічним акціонерним товариством «Запорізький автомобілебудівельний завод» (надалі позичальник) було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2019631 (надалі Кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та вільного характеру використання.
У пункті 1.1.1 Кредитного договору сторони погодили, що надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, на умовах визначених цим договором, в межах не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 34 200 000,00 доларів США, зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 8,5% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитним договором не пізніше 28 вересня 2018 року.
Згідно з пунктів 1.3 та 1.3.3 Кредитного договору забезпеченням позичальником виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих платежів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим Договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України про що укладаються відповідні договори, а саме: Договір застави товарів в обороті, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто».
24 жовтня .2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодержатель/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фалькон Авто» (заставодавець/позивач) укладено договір застави №НКЛ-2019631/S4 (надалі Договір застави), відповідно до умов якого заставодавець передає заставодержателю в заставу у якості забезпечення виконання Публічним акціонерним товариством «Запорізький автомобілебудівний завод» (позичальник) своїх зобов`язань за договором кредитної лінії №НКЛ-2019631 від 24.10.2013, укладеного між заставодержателем та позичальником, товари в обороті, перелік яких викладено в додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною.
Відповідно до додатку №1 до договору застави у заставу передано товари, які наявні на складах (за даними складського обліку) у дилерів станом на 24.10.2013, а саме: автомобілі Кіа - 874 одиниць, балансовою вартістю 113 771 882,00 грн. Місцями зберігання автомобілів Кіа зазначені підприємства, які розташовані в 23 різних областях України та АР Крим, адреси розміщення автомобілів вказані в даному додатку №1.
У пункті п. 2.1.7 Договору застави визначено обов`язок заставодавця у разі реалізації предмета застави або його частини змінити його іншим аналогічним за вартістю та якістю і таким, що задовольняє заставодержателя, майном або (незалежно від строку) виконати зобов`язання за Договором кредиту у повному обсязі на протязі трьох календарних днів з моменту реалізації предмету застави або його частини. Заміна товарів в обороті, що є предметом застави, здійснюється шляхом заміни їх іншими товарами такої ж або більшої вартості та такої ж або більшої якості, які фактично знаходяться у власності заставодавця на момент такої заміни, без укладення додаткового договору до цього Договору.
В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору застави №НКЛ-2019631/S4 від 27.06.2013 позивач посилається на невідповідність його змісту нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу», а саме на відсутність конкретної вказівки на ознаки предмету застави, що свідчить про відсутність його індивідуалізації.
Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.
Відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.
Статтею 584 Цивільного кодексу України зазначено, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
Згідно з частинами 1-3 статті 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.
У відповідності до норм статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).
Положеннями статті 41 Закону України «Про заставу» визначено, що договір застави товарів у обороті повинен індивідуалізувати предмет застави шляхом зазначення знаходження товарів у володінні заставодавця чи їх розташування в певному цеху, складі, іншому приміщенні або іншим способом, достатнім для ідентифікації сукупності рухомих речей як предмета застави.
Позивач зазначає, що сторонами у Договорі застави не достатньо індивідуалізоване майно, оскільки умовами п. 1.1 Договору застави та додатку №1 до нього не визначено яке саме майно знаходиться у визначеного дилера та за якою адресою.
Так, відповідно до додатку №1 до Договору застави сторонами погоджено, що предметом застави є автомобілі Kia Сarens, Kia Ceed, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Kia Mohave, Kia Picanto, Kia Rio, Kia Sorento, Kia Soul, Kia Sportage, KiaVenga. Інших ідентифікуючих ознак предмету застави в додатку №1 до Договору застави не міститься.
Натомість у вказаному додатку №1 є інформація з приводу дилерів та їх адрес. При цьому, ніяким чином інформація про дилерів та автомобілі, що є предметом застави, у даному додатку №1 не є пов`язаною. Тобто, у додатку №1 міститься окремо інформація про марки та модель автомобілів, їх кількість та загальну балансову вартість, а окремо інформацію про назву підприємств та їх адреси. При цьому, які саме автомобілі, яка їх кількість за якою адресою та у якого дилера знаходиться у вказаному додатку №1 не наведено.
В той же час, відповідач вказує як на ознаку індивідуалізації предмета застави на п. 1.2 Договору застави, в якому міститься посилання на балансову довідку б/н від 24.10.2013.
У балансовій довідці б/н від 24.10.2013 міститься інформація про марку та модель автомобіля із зазначенням підприємства та адреси, де знаходить предмет застави.
Отже, предметом застави є автомобілі - колісні транспортні засоби, які приводиться в рух джерелом енергії, мають не менше чотирьох коліс, призначені для руху безрейковими дорогами і використовуються для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт (відповідно до визначення, яке міститься у ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
Відповідно до наявного у п. 1.4 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та в`язку №385 від 24.06.2010, визначення VIN-коду (Vehicle Identification Number) це ідентифікаційний номер транспортного засобу, який є структурованим поєднанням буквено-цифрових символів, присвоюється виробником транспортного засобу з метою його ідентифікації та наноситься на кузов транспортного засобу.
З аналізу наведеної норми вбачається, що кожному автомобілю виробником транспортного засобу присвоюється VIN-код ідентифікаційний номер транспортного засобу, який є індивідуальним та унікальним для кожного автомобіля.
Більше того, відповідно до пункту 4 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1988, органи Державтоінспекції ведуть облік торговельних організацій, підприємств-виробників та суб`єктів господарювання, діяльність яких пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, забезпечують їх номерними знаками для разових поїздок, бланками довідок-рахунків та актів приймання-передачі транспортних засобів установленого зразка із сплатою вартості зазначених номерних знаків і бланків, розробляють порядок видачі таких бланків, обліку та контролю за їх використанням, надають відповідним військовим комісаріатам за їх запитами відомості про державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів (за винятком легкових автомобілів, причепів до них, мотоциклів, мотоколясок та мопедів).
Пунктом 6 вказаного Порядку встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб.
Відповідно до вимог пункту 32.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, забороняється, у тому числі в умовах спеціалізованих підприємств, які займаються ремонтом і технічним обслуговуванням транспортних засобів, внесення змін в ідентифікаційні номери і номерні таблички кузова чи шасі (рами), двигуна транспортного засобу, а також їх знищення (перенесення, закріплення, відновлення тощо) без попереднього узгодження з Державтоінспекцією (далі - ДАІ).
З наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем встановлено спеціальний режим використання такого майна як автомобілі, яке полягає у чіткій індивідуалізації такої речі, в тому числі шляхом присвоєння їй унікального номеру кузову, та встановленні окремого режиму його використання та набуття у власність.
Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про заставу» заміна предмета застави може здійснюватися тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок заміни предмета застави при заставі товарів в обороті або у переробці регулюється розділом III цього Закону.
Статтею 40 Закону України «Про заставу» визначено, що предметом застави товарів в обороті або у переробці можуть бути сировина, напівфабрикати, комплектуючі вироби, готова продукція тощо. При заставі товарів в обороті або у переробці реалізовані заставодавцем товари перестають бути предметом застави з моменту їх вручення набувачу або транспортній організації для відправлення набувачу або передачі на пошту для пересилки набувачу, а набуті заставодавцем товари, передбачені в договорі застави, стають предметом застави з моменту виникнення на них права власності.
З аналізу наведеної норми та норми ст. 41 Закону України «Про заставу» вбачається, що товарами в обороті не можуть бути унікальні товари, оскільки втрачається сама суть такого виду предмету застави, так як унеможливлюється заміна товару на аналогічний у разі реалізації предмета застави.
Тобто, передання автомобілів в заставу в якості товару в обороті є неможливою, оскільки виключається можливість заміни такого товару на аналогічний.
Отже, специфіка режиму використання спірного майна виключає правомірність при укладенні правочинів визначення автомобілів у їх сукупності із зазначенням лише їх родових ознак, а отже автомобілі не можуть бути предметом застави в якості товарів в обороті.
Більше того, відповідно до частини 1 статті 577 Цивільного кодексу України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.
Приписами частини 2 статті 13 Закону України «Про заставу» передбачено, що у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів.
Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.
За умовами Договору застави відповідач передав позивачу у заставу 874 автомобілі Kia.
У відповідності до наданого у ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначення поняття автомобіль, це колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.
Оскільки, предметом спірного договору є передання транспортних засобів позивачем відповідачу у заставу, то в силу імперативних приписів законодавства Договір застави підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Проте, як вбачається із матеріалів справи в порушення приписів ст. 13 Закону України «Про заставу» Договір застави укладено з недодержанням визначеної законодавством форми, а саме - за відсутності нотаріального посвідчення.
Частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення Договору застави, з якими приписи ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України пов`язують можливість визнання такого договору дійсним.
Статтею 14 Закону України «Про заставу» встановлено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.
Відтак, укладений сторонами Договір застави є нікчемним в силу закону, у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо форми такого правочину, що є самостійною окремою підставою для задоволення вимог позивача.
В той же час, посилання відповідача на виконання сторонами вказаного Договору застави як на обставину, що вказує про дійсність спірного Договору застави, судом відхиляються, з огляду на наступне.
Так, згідно статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Тобто, норма ст. 241 наведеного кодексу передбачає, що наступне схвалення правочину може створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки особи лише у випадку, якщо такий правочин був вчинений представником особи із перевищенням своїх повноважень, проте в даному випадку має місце дефект форми правочину, а тому положення цієї норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За приписами ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
За змістом постанови №9 від 06.11.2009 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Суд, дослідивши викладені приписи законодавства в редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину, прийшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фалькон-Авто» до ПАТ «Дельта Банк» в частині вимоги про визнання Договору застави недійсним підлягають задоволенню у зв`язку з невідповідністю останнього вимогам законодавства.
Щодо заявлених позовних вимог про припинення обтяження та про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації припинення обтяження та вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження, суд зазначає наступне.
Процедура реєстрації обтяжень рухомого майна регламентується Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 № 1255-ІV, Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5, зареєстрованою в Мін`юсті України 29.07.2004 за № 942/9541.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у правочині, на підставі якого або у зв`язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. Якщо предметом обтяження є окремий об`єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками.
Як вбачається з запису № 1 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна стосовно боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» 24.10.2013 відповідачем зареєстроване приватне обтяження за № 13973936, де об`єктом обтяження є товари в обороті, а саме: автомобілі Kia у кількості 874 одиниці по договору застави №НКЛ-2019631/S4 від 24.10.2013 на суму 113 500 000,00 грн. Запис не містить майна за родовими ознаками та ідентифікаційних ознак (тип, модель, рік виготовлення, колір, об`єм двигуна, повна маса, VIN-код) об`єкту обтяження.
Згідно статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються, зокрема, опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації. Обтяжувач має право вносити зміни до опису предмету обтяження.
Тобто, як вбачається з норм даної статті та приписів статті 7 Закону, навіть внесення до Державного реєстру застав запису про предмет застави без достатньої його ідентифікації не створює виникнення прав за таким обтяженням у сторін.
Таким чином, якщо опис обтяженого майна у Реєстрі обтяжень рухомого майна не містить ідентифікуючих ознак, то це обтяження за змістом статті 7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» недійсне.
Оскільки предмет застави не ідентифікований, а Договір застави є нікчемним в силу закону, то вказаний договір не створює правові наслідки виникнення права застави.
У відповідності до статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зокрема зазначаються: - відомості про обтяжувача та боржника: для юридичних осіб - резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження.
Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача.
Згідно з пунктом 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 05.07.2004 №830, після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру.
Відповідно до пункту 5 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна державна реєстрація обтяження рухомого майна може проводитися будь-яким реєстратором.
Згідно з пунктом 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна реєстратори - суб`єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком.
Враховуючи наведене, вимоги позивача про припинення обтяження та про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації припинення обтяження та вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов`язок доказування законодавчо покладено на сторони.
Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Відповідач доказів, які б спростовували доводи позивача, не надав, за таких обставин позов визнається судом доведеним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним договір застави №НКЛ-2019631/S4, укладений 24.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд.36-Б; ідентифікаційний код 34047020) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» (04004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 15/2; ідентифікаційний код 36425268).
3. Визнати заставу за договором застави №НКЛ-2019631/S4, укладеним 24.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд.36-Б; ідентифікаційний код 34047020) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» (04004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 15/2; ідентифікаційний код 36425268), припиненою.
4. Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б, ідентифікаційний код 34047020) вчинити дії щодо державної реєстрації припинення обтяження на підставі договору застави №НКЛ-2019631/S4 від 24.10.2013, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б, ідентифікаційний код 34047020) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» (04004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 15/2; ідентифікаційний код 36425268) і вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису за такими параметрами:
- боржник: тип особи: юридична, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» (укр.), 36425268;
- вид обтяження: приватне обтяження;
- тип обтяження: застава рухомого майна;
- зареєстровано: 24.10.2013 19:43:10 за № 13973936;
- підстава обтяження: Договір застави, № НКЛ-2019631/S4, 24.10.2013, АТ «Дельта Банк».
5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд.36-Б; ідентифікаційний код 34047020) на користь Товариством з обмеженою відповідальністю «Фалькон-Авто» (04004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 15/2; ідентифікаційний код 36425268) витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 134 (чотири тисячі сто тридцять чотири) грн. 00 коп.
6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2016

Суддя Пукшин Л.Г.