КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа№ 910/13236/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Гіневська-Фареник М.О.

від відповідача - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Рада" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2016 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Рада"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Алтімед"

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ «Рада» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «Алтімед» про стягнення боргу за договором.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.10.2016 у задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення суду постановлене при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 10.10.2016 та прийняти нове рішення, яким позов задовільнити повністю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 01.12.2016.

В призначене судове засідання з`явився представник позивача та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду спору повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями наявними в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, встановивши, що наявні матеріали справи є достатніми для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, ним подавались свої письмові заперечення щодо поданої позовної заяви, він не був позбавлений можливості, у випадку необхідності, подати письмові заперечення щодо поданої апеляційної скарги, вирішив розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача, встановивши наступне.

В 2008 році між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтімед" (замовник) був укладений договір про виконання робіт з вивозу та знешкодження твердих побутових відходів (ТПВ)

За умовами п.1.1. договору замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати роботи по перевезенню та знешкодженню твердих побутових відходів (ТПВ), відповідно до адреси об'єктів і періодичності вивозу, заявленої при складанні договору, а замовник зобов'язується оплатити роботу в порядку і строки, передбачені цим договором.

Відповідно до пунктів 3.1.4., 3.1.5. договору про виконання робіт з вивозу та знешкодження твердих побутових відходів (ТПВ) виконавець зобов'язується відповідно до договірних об'ємів вивозу відходів розробити маршрути і графіки вивозу ТПВ, проводити вивіз ТПВ відповідно до графіку вивозу і в обсягах, обумовлених договором, при наявності відповідних проплат у встановлені строки.

Відповідно до п. 4.3. договору сторони визначили, що оплата роботи здійснюється згідно із договором шляхом розрахунків перерахуванням коштів на рахунок виконавця до 10 числа поточного місяця.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що ним зобов`язання за вказаним договором виконані в повному обсязі, в той час як відповідач не сплатив кошти за вивезення ТПВ та має заборгованість за період з березня 2015 по травень 2016.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує це тим, що він є неналежним відповідачем по справі, оскільки не орендує приміщення за адресою, за якою позивачем надавались послуги з вивезення ТПВ, а отже не є споживачем таких послуг.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, цивільно-правовий договір, який є основною правовою формою договору, що опосередковує рух цивільного обороту. За своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Правочин - це дія особи, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів п. 1 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як вбачається з документів, долучених представниками сторін до матеріалів справи, 10.04.2006 між ОСОБА_3 та ТОВ «Алтімед» укладений договір оренди № 01/04, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на першому поверсі загальною площею 219 кв.м.

Відповідно до п. 4.1. договору він діє до 10.04.2007 за місяць до закінчення строку дії договору орендар повинен письмово повідомити орендодавця про намір продовжити строк дії договору.

До даного договору між сторонами було підписано додаток, відповідно до якого сторони доповнили договір оренди № 01/04 п. 3.3.15, за яким орендар сплачує всі платежі по основному договору з ТОВ «Рада».

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що строк дії договору оренди № 01/04 не продовжувався після 10.04.2007, вказане не заперечувалось представником позивача в суді обох інстанції та не було спростовано належними та допустимим доказами.

В подальшому між ОСОБА_3 та відповідачем укладались договори оренди б/н від 10.04.2010, б/н від 10.04.2011, б/н від 10.04.2012.

Дане, крім наявних матеріалів справи, підтверджується, що вказаний факт встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2012 № 910/1805/13, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 01.08.2013.

Також в матеріалах справи наявна угода від 30.01.2013 про добровільне розірвання договору, згідно якої ОСОБА_3 та ТОВ «Алтімед» дійшли згоди про розірвання договору № 02/04 від 10.04.2012 з дати укладання цієї угоди.

Матеріали справи містять дані (довідку) стосовно того, в який період та яка загальна площа нежитлового приміщення передавалась ОСОБА_3, як власницею, в оренду саме відповідачу ТОВ «Алтімед».

Дана довідка підписана ОСОБА_3 та адресована Господарському суду міста Києва.

Факти, зазначені в даній довідці не спростовувались та не заперечувались представником позивача в судах обох інстанцій.

Згідно даної довідки між ОСОБА_3 та відповідачем укладався не один договір оренди нежитлового приміщення та вони стосувались різних розмірів площі орендованого приміщення.

Останній договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, укладався між ОСОБА_3 та відповідачем 01.07.2014 за № 01/07-2014.

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передав орендарю в тимчасове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 12,86 кв.м.

Строк даного договору визначено п. 4.1 до 01.07.2015.

В той же час, відповідно до акту приймання-передачі приміщення з оренди, 31.11.2014 орендар передав, а орендодавець прийняв часткове орендоване приміщення № 459 площею 12,86 кв.м. у зв`язку із залиттям приміщення.

Також 31.11.2014 між ОСОБА_3 та ТОВ «Алтімед» підписали угоду про добровільне розірвання договору, згідно якої сторони домовились про припинення зобов`язань за договором оренди № 01/07-2014 з 31.11.2014.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в місяці листопаді 30 календарних днів, а не 31, як зазначено сторонами в угоді про розірвання договору та акті приймання-передачі приміщення з оренди.

Проте, матеріали справи не містять жодних заперечень чи зауважень, а також інших належних та допустимих доказів того, що вказана вище угода про добровільне розірвання договору оренди № 01/07-2014 та акт приймання-передачі приміщення з оренди між сторонами не укладались та не підписувались, або що така подія мала місце в іншій місяць, рік, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що датою підписання угоди та складання акту є кінець листопада 2014.

Крім того, між вказаними сторонами укладався також договір оренди нежитлового приміщення № 01/09-2013 від 01.09.2013, відповідно до п.1.1 якого в оренду відповідачу передавалось приміщення загальною площею 30,5 кв.м., що підтверджується актом приймання-передачі від 01.09.2013.

Також 12.05.2015 між орендарем та орендодавцем підписана угода про добровільне розірвання договору оренди від 01.09.2013 № 01/09-2013 та підписаний відповідний акт приймання-передачі майна з оренди.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, ставить вимогу до ТОВ «Алтімед» про стягнення коштів за договором про виконання робіт з вивозу та знешкодження твердих побутових відходів за період з березня 2015 по 31.05.2016, мотивуючи це тим, що відповідач орендує приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та уклав з позивачем вказаний вище договір.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією позивача, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно із ст. 19 вказаного закону, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Власник приміщення - це фізична чи юридична особа, які належить право володіння, користування, розпорядження приміщенням, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Тобто, з аналізу вище зазначених норм, вбачається, що для виникнення обов`язку зі сплати вартості комунальних послуг, в першу чергу необхідно така дія як «отримання» тієї чи іншої комунальної послуги, в даному випадку стосовно вивезення ТПВ, а для її отримання за відповідною адресою, необхідна інша умова: бути власником такого приміщення чи споживачем послуг (наприклад орендар приміщення).

Представником позивача не було надано належних та допустимих доказів того, що на час, протягом якого на його думку у відповідача виникла заборгованість по договору по вивезенню ТПВ, відповідач був споживачем такої послуги, тобто орендував нежитлове приміщення, чи в будь-який інший визначений законом спосіб користувався такої послугою за адресою: АДРЕСА_1.

Також представником позивача не було спростовано доводи відповідача що на період з березня 2015 по травень 2016 відповідач не орендував нежитлове приміщення за вказаною адресою у ОСОБА_3, тобто не користувався такою послугою, а отже не має зобов`язання зі сплати вартості такої послуги.

Стосовно твердження позивача, що між ним та відповідачем був укладений договір про виконання робіт з вивозу та знешкодження твердих побутових відходів, який був чинний на спірний період, а отже відповідач має зобов`язання перед позивачем щодо перерахування коштів за вивіз ТПВ, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.3 ст.180 ГК України при укладанні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з копії договору про виконання робіт з вивозу та знешкодження твердих побутових відходів, яка була надана позивачем разом із позовною заявою, він не містить такої істотної умови як строк дії договору.

Так такий договір не містить дати та місце його укладання.

Зі слів представника позивача, вказаний договір був укладений між сторонами в 2008 році.

Згідно п. 1.2 договору сторони визначили загальний обсяг перевезень з 01.03.2008 по 31.12.2008.

Пункт 9.1 договору не містить відомостей щодо строку дії такого договору, ані дати початку чинності договору, ані кінцевої дати такого правочину.

В той же час, в такому пункті зазначено, що договір діє до тих пір, поки одна із сторін за 15 календарних днів письмово не заявить про його розірвання.

Так в матеріалах справи наявний лист ТОВ «Алтімед» до ТОВ «Рада», датований 24.02.2015, в якому, зокрема, відповідач повідомляє позивача про припинення дії договору оренди приміщення з 01.11.2014, укладеного між відповідачем та власником такого приміщення та відповідно, відповідач не є споживачем послуг, що надаються ТОВ «Рада» за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист відповідача на адресу позивача, датований 22.12.2011, відповідно до якого, зокрема директор відповідача просить всі подальші розрахунки за спожиті житлово-комунальні послуги та обслуговування будинку проводити з основним споживачем та власником приміщення № 459 ОСОБА_3

Отже, з урахуванням всього вище зазначеного, суд апеляційної інстанції прийшов висновку щодо недоведеності позивачем наявність у відповідача зобов`язання щодо сплати коштів за отримані послуги, зокрема, щодо виконання робіт з вивозу та знешкодження твердих побутових відходів в заявлений до стягнення боргу період, (наприклад дійсність відповідного договору) чи наявність інших законних підстав для сплати саме відповідачем вказаного виду послуг.

До того ж колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що для підтвердження факту надання послуг відповідачу з вивезення ТПВ, позивачем суду першої інстанції подавались акти наданих послуг, які підписані зі сторони лише позивача.

Проте, такі акти не приймаються до уваги судом з огляду на те, що по-перше, вони містять посилання на договір поставки від 21.07.2006, в той час як зі слів представника позивача, договір про організацію вивезення та знешкодження ТПВ, укладався між сторонами в 2008 році, по-друге, в таких актах за кожен окремий місяць визначена різна вартість вивезення 1 куб. м ТПВ, що не відповідає вартості таких послуг, визначених умовами спірного договору.

Так, відповідно до п.1.3 договору вартість робіт по вивезенню та знешкодженню ТПВ за 1 куб.м. становить 45 грн. з ПДВ, пунктом 1.5 сторони визначили, що річна сума оплати за виконані роботи становить 540 грн. з ПДВ.

Представник позивача, в суді апеляційної інстанції, зазначили проте, що тарифи на вивезення ТПВ змінювались, відповідно до розпоряджень КМДА та внутрішніх розпоряджень компанії-перевізника, з якою позивач уклав відповідний договір про перевезення та знешкодження ТПВ.

Згідно ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що перевіривши чинні, на заявлений позивачем до стягнення заборгованості період, розпорядження КМДА щодо тарифів на вивезення ТВП, було встановлено невідповідність сум, що зазначені позивачем у актах наданих послуг тарифам, що визначені у таких розпорядженнях КМДА.

Позивачем не надано належних доказів та розрахунку, чому саме така сума вартості наданих послуг зазначена ним у відповідних актах та підтвердження достовірності нарахування/визначення такої вартості послуг.

Не надано жодних внутрішніх розпоряджень компанії-перевізника ТПВ, на які посилався представник апелянта в суді апеляційної інстанції.

До того ж, з аналізу умов спірного договору, вбачається, що позивач має право на зміну тарифів наданих послуг, проте повинен в письмовому вигляді повідомляти про це замовника послуг.

Матеріали справи не містять жодних доказів направлення такого повідомлення позивачем відповідачу, як не містить і доказів укладання додаткових угод до основного договору в частині зміни тарифів на надані послуги.

Таким чином, з урахуванням всього вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем по-перше не надано належних доказів та доводів наявності обов`язку у відповідача на сплату заборгованості за послуги з вивезення ТВП за період з березня 2015 по травень 2016, а по-друге, позивачем не надано чіткого та обґрунтованого розрахунку визначеної ним суми боргу за вказаний період, з посилання на чинні, на вказаний період, нормативно-правові документи, що визначають грошову вартість за надання такого виду послуг, а також чи залежить вартість таких послуг від розміру приміщення (в даному випадку орендованого відповідачем) чи визначається вбудь-якому іншому відношенні (як зазначено в договорі 1 куб.м./місяць).

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, правомірно відмовлено в задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Рада", а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Рада" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Рада" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Рада" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2016 у справі № 910/13236/16- без змін.

Матеріали справи № 910/13236/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов