ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

08 грудня 2016 р. Справа № 902/925/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м.Вінниця

до: Приватного малого підприємства "Вінницький центр медичної косметології "Омела", м.Вінниця

про стягнення 71 833,82 грн

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № Юр-2563 від 19.09.2016 р., паспорт серії АВ № 105959 виданий Теплицьким РВ УМВС України в Вінницькій області 22.05.2000 р.

відповідача: ОСОБА_2, паспорт серії АА № 104548 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 07.12.1994 р.

ВСТАНОВИВ :

Комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" заявлено позов до Приватного малого підприємства "Вінницький центр медичної косметології "Омела" про стягнення 62 571,95 грн заборгованості за Договором купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді № 806 від 01.09.2014 р., з яких: 33 175,81 грн - заборгованості за отриману теплову енергію, 22 482,85 грн - інфляційні втрати, 3 154,08 грн - 3 % річних та 3 759,21 грн пені за несвоєчасні проведені розрахунки.

Ухвалою суду від 31.10.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/925 та призначено до розгляду на 17.11.2016 р.

Ухвалою суду від 17.11.2016 р. розгляд справи відкладено до 07.12.2016 р.

В судовому засіданні 07.12.2016 р. судом оголошувалась перерва до 08.12.2016 р. з метою надання сторонами всіх витребуваних документів в обґрунтування своїх доводів та заперечень.

В межах дня 08.12.2016 р. судом оголошувалась перерва з метою виконання сторонами вимог ухвали суду від 17.11.2016 р.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В засіданні суду представниками сторін подано ряд документів по даній справі.

Так, представником позивача подано клопотання в якому він просить стягнути з відповідача борг за спожиту теплову енергію, а також 6 163,50 грн - інфляційних втрат, 1 103,14 грн - 3 % річних та 3 759,21 грн. пені за несвоєчасні проведені розрахунки згідно із зведеним розрахунком, яке прийнято судом до розгляду як таке, що відповідає приписам ст.22 ГПК України.

По закінченні перерви в судовому засіданні 08.12.2016 р. представником позивача подано заяву про зміну позовних вимог відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 71 833,82 грн заборгованості, з яких: 32 934,51 грн - заборгованості за отриману теплову енергію, 6 157,86 грн - інфляційних втрат, 1 054,12 грн - 3 % річних та 31 687,33 грн пені за несвоєчасні проведені розрахунки.

Розглянувши вказану заяву суд з огляду на її зміст розцінив її як заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині вимог про стягнення пені та як заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині вимог про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних.

Оскільки у відповідності до приписів ст.22 ГПК України збільшення або зменшення розміру позовних вимог позивачем допускається до прийняття рішення, суд дійшов висновку про її прийняття до розгляду.

З урахуванням наведеного вище, раніше поданому клопотанню позивача судом не надається відповідна юридична оцінка, а розгляд справи здійснюється виходячи із розміру позовних вимог вказаних у заяві про зміну позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

01.09.2014 р. між Приватним малим підприємством "Омела" (Споживач) та Комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (Постачальник) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 806 (а.с.24-31, т.1).

За умовами Договору Постачальник бере на себе зобов'язання продавати та постачати Споживачеві теплову енергію в гарячій воді в договірних обсягах та з параметрами теплоносія на вході мереж Споживача, які відповідають температурному графіку теплової мережі, а Споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим Договором. Температурний графік теплової мережі є невід'ємним додатком цього Договору (розділ 1 Договору).

Розділом 6 Договору сторони визначили порядок розрахунків за отриману теплову енергію.

Так, Споживач щомісячно, протягом року, вносить плату за приєднане теплове навантаження, визначене в додатку № 1 до Договору, та окремо сплачує за спожиту теплову енергію на підставі показників приладів обліку, або за їх відсутності, розрахунково, відповідно до теплового навантаження. У разі зміни тарифів та порядку розрахунків нові тарифи і порядок розрахунків є обов'язковими для сторін з моменту введення їх в дію (п.6.2 Договору).

Розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунки по Договору виконуються в наступному порядку: Споживач, не пізніше 25 числа розрахункового місяця вносить плату за приєднане теплове навантаження, визначене в додатку № 1 до Договору та сплачує 70 % вартості від обсягу теплової енергії, який передбачений на наступний розрахунковий період. Остаточні розрахунки за спожиту теплову енергію Споживач проводить до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (п.п.6.3, 6.4 Договору).

Сторони також домовились, що по закінченню розрахункового періоду, не пізніше 8 числа місяця, наступного за розрахунковим, Споживач повинен отримати загальний рахунок на оплату теплової енергії, спожитої у розрахунковому місяці та плати за приєднане теплове навантаження, акт здачі-приймання виконаних робіт в двох примірниках для підписання, після чого один примірник акту повернути Постачальнику у 5-ти денний термін. Неотримання Споживачем рахунку не звільняє останнього від обов'язку оплати по цьому Договору (п.6.5 Договору).

У разі непідписання акут здачі-приймання виконаних робіт Споживачем, без надання Постачальнику викладених в письмовій формі заперечень по акту або неповернення Споживачем підписаного акту здачі-приймання виконаних робіт у 5-ти денний термін, акт вважається визнаним Споживачем та є доказом кількості спожитої Споживачем у розрахунковому місяці теплової енергії належної якості (п.6.6 Договору).

За наявності боргу у Споживача за теплову енергію Постачальник має право зарахувати кошти, що надійшли від Споживача у черговості визначеній ст. 534 ЦК України (п. 6.7. Договору).

Разом з підписанням сторонами Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 806 від 01.09.2014 р. було підписано додатки № 1, 2, 4, якими сторони визначили обсяги постачання теплової енергії, орієнтовну вартість теплової енергії, тарифи на теплову енергію, температурний графік роботи теплових мереж та акт розмежування меж балансової належності мереж та експлуатаційної відповідальності сторін (а.с.28-31, т.1).

Як стверджується матеріалами справи, Постачальник (позивач по справі) за період з вересня 2014 р. по жовтень 2016 р. надав, а Споживач (відповідач по справі) отримав на умовах Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 806 від 01.09.2014 р. теплову енергію на загальну суму 32 934,51 грн, про що свідчать акти приймання - передання виконаних робіт за період з вересня 2014 р. по жовтень 2016 р., які знаходяться в справі та оригінали яких були оглянуті судом в судовому засіданні.

При цьому слід зазначити, що рішенням господарського суду Вінницької області від 10.10.2014 р. у справі № 902/1378/14 судом згідно умов Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 806 від 01.09.2014 р. було стягнуто з відповідача на користь позивача 34 626 грн 27 коп. - боргу, 1 701 грн 06 коп. - 3 % річних, 4 230 грн 13 коп. - інфляційних втрат, 2 000 грн 00 коп. - пені.

Гарантійним листом від 05.11.2016 р. (а.с.43, т.1) відповідач гарантував виконання рішення суду по справі № 902/1378/14, однак, вказаний судовий акт залишається не виконаним по сьогодні.

Оскільки, відповідач не здійснив жодних розрахунків з позивачем за теплову енергію отриману на умовах Договору по позову за період з вересня 2014 р. по жовтень 2016 р. (що ним не заперечується у наданих поясненнях в засіданні суду), станом на день звернення з даним позовом до суду, борг відповідача перед позивачем складає 32 934,51 грн.

Доказів сплати заборгованості відповідачем матеріали справи не містять.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 806 від 01.04.2010 р., сторонами за яким є Постачальник та Споживач, між ними виникли зобов'язання які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось судом вище, за умовами пункту 6.4 Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 806 від 01.09.2014 р., остаточні розрахунки за спожиту теплову енергію Споживач проводить до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим .

Тобто, починаючи з 10 числа місяця, наступного за розрахунковим відповідач вважається тами що прострочив сплату за отриману теплову енергію на умовах Договору по позову та є боржником.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 32 934 грн 51 коп. (з урахуванням заяви від 08.12.2016 р.) правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача (з урахування заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення з відповідача 6 157 грн 87 коп. інфляційних втрат за період з жовтня 2014 р. по вересень 2016 р. включно, 1 054 грн 12 коп. - 3 % річних за період з 12.11.2014 р. по 10.10.2016 р. та 31 687 грн 33 коп. пені з 10.11.2015 р. по 09.09.2016 р., за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3,4 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Розділом 7 Договору сторони передбачили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань.

Зокрема, пунктом 7.3.4. сторони передбачили, що Споживач за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію повинен сплатити Постачальнику пеню в розмірі 1 % від несплаченої суми за кожний день прострочення, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та нормам чинного законодавства.

Перевіркою правильності розрахунку пені, інфляційних втрат та 3 % річних судом виявлено помилки, які полягають у невірному визначенні кінцевих сум, періодів прострочення боржника та сум заборгованості на які здійснювалось нарахування.

Зокрема у розрахунку пені позивачем невірно визначено кінцеві суми нарахувань, а у розрахунку 3 % річних позивачем допущено помилки у визначенні періодів прострочення, а саме: прострочення боржника по сумі боргу 13 891,04 грн визначено з 10.07.2015 р. по 11.08.2015 р., тоді як правильним є з 10.07.2015 р. по 09.08.2015 р.; прострочення боржника по сумі боргу 14 036,26 грн визначено з 12.08.2015 р. по 09.09.2015 р., тоді як правильним є з 10.08.2015 р. по 09.09.2015 р.; прострочення боржника по сумі боргу 18 196,20 грн визначено з 10.12.2015 р. по 12.01.2016 р., тоді як правильним є з 10.12.2015 р. по 09.01.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 21 162,17 грн визначено з 13.01.2016 р. по 09.02.2016 р., тоді як правильним є з 10.01.2016 р. по 09.02.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 29 020,14 грн визначено з 10.03.2016 р. по 12.04.2016 р., тоді як правильним є з 10.03.2016 р. по 09.04.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 31 786,56 грн визначено з 13.04.2016 р. по 10.05.2016 р., тоді як правильним є з 10.04.2016 р. по 09.05.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 32 158,48 грн визначено з 11.05.2016 р. по 09.06.2016 р., тоді як правильним є з 10.05.2016 р. по 09.06.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 32 312,30 грн визначено з 10.06.2016 р. по 12.07.2016 р., тоді як правильним є з 10.06.2016 р. по 09.07.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 32 467,39 грн визначено з 13.07.2016 р. по 09.08.2016 р., тоді як правильним є з 10.07.2016 р. по 09.08.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 32 778,81 грн визначено з 10.08.2016 р. по 09.09.2016 р., тоді як правильним є з 10.09.2016 р. по 09.10.2016 р.; прострочення боржника по сумі боргу 32 934,51 грн визначено з 20.09.2016 р. по 10.10.2016 р., тоді як правильним є з 10.10.2016 р. по 10.10.2016 р. тощо.

Також судом виявлено помилки у розрахунку інфляційних втрат, які полягають у невірному визначенні періодів прострочення та сум боргу на які проводилось нарахування інфляційних втрат.

Так, позивачем нараховано інфляційні втрати на суму заборгованості в розмірі 431,77 грн за жовтень 2014 року в той час, як вказана сума підлягає сплаті до 10.11.2014 р., а тому прострочення за вказаною сумою розпочалось лише з 10.11.2014 р.

Аналогічні помилки допущені позивачем за рештою періодів в розрахунку інфляційних втрат.

При перерахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат з врахуванням допущених позивачем помилок за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора судом отримано 31 812,36 грн пені, 5 901,96 грн інфляційних втрат та 1 064,26 грн 3 % річних в зв'язку з чим в стягненні 255,90 грн інфляційних втрат слід відмовити, як заявлених безпідставно.

При цьому, враховуючи те, що визначення ціни позову належить до виключної прерогативи позивача і на момент проведення судового засідання останнім не було подано, з поміж іншого, заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд задовольняє заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі вказаному позивачем у позовній заяві.

Разом з тим, оцінивши надані сторонами докази наявні в матеріалах справи, стосовно вимог про стягнення пені, суд дійшов висновку про зменшення її розміру враховуючи наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

В п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу, суд взяв до уваги майновий стан відповідача (важке матеріальне становище, що підтверджується фінансовими звітами, звітами про фінансовий результат за 2014 - 2016 роки, податковими деклараціями на прибуток за 2014-2015 роки, з яких вбачається відсутність доходу у відповідача), неспівмірність заявленої вимоги розміру боргу (вимога про стягнення пені становить 96 % від суми боргу), а також те, що негативні наслідки заподіяні простроченням відповідача компенсовані заявленням вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Враховуючи викладені обставини в сукупності суд, користуючись правом, наданим йому ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України та п.3 ст.83 ГПК України, зменшує розмір заявленої до стягнення пені до 1 000,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, судом також прийнято до уваги фактичне визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу висловлене у наданих усних поясненнях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Задовольняючи позов суд взяв до уваги процесуальну позицію відповідача, яка свідчить про визнання позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо зменшення розміру пені.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ч.2 ст. 49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, при розподілі судових витрат, судом враховано положення норм чинного законодавства щодо повернення позивачу з Державного бюджету України сплаченого судового збору.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України " Про судовий збір" в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Судом встановлено, що виходячи із ціни позову в розмірі 71 833,82 грн (згідно заяви від 08.12.2016 р.) позивач мав сплатити з урахуванням приписів Закону України "Про судовий збір" 1 378,00 грн, натомість ним сплачено 1 450,00 грн, що свідчить про сплату судового збору у більшій сумі ніж передбачено чинним законодавством на 72,00 грн.

Оскільки позивачем не подано заяви про повернення з державного бюджету України зайво сплаченої суми судового збору дане питання не вирішується судом в даному судовому засіданні.

08.12.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача вимог згідно ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 4-6, 22, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 42, 43, 44, 49, 82, п.3 ст.83, ст.ст.84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного малого підприємства "Вінницький центр медичної косметології "Омела", вул. Космонавтів, 7, м. Вінниця, 21021 (ідентифікаційний код-30295383) на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", вул. 600-річчя, 13, м. Вінниця, 21100 (ідентифікаційний код - 33126849) 32 934 грн 51 коп. - боргу, 1 054 грн 12 коп. - 3 % річних, 5 901 грн 96 коп. - інфляційних втрат, 1 000 грн 00 коп. - пені, 1 373 грн 09 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. В стягненні 30 687 грн 33 коп. пені, 255 грн 90 коп. інфляційних втрат відмовити.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13 грудня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.