КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа№ 910/15602/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Ткаченка Б.О.

Мартюк А.І.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: Дячук А.В. - представник за довіреністю від 23.10.2014 року;

від відповідача: не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Радія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року

у справі № 910/15602/16 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Молочна слобода»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радія»

про стягнення 22 991, 09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Молочна слобода» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радія» про стягнення 22 991, 09 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 124/К від 02.03.2015 року в частині оплати вартості поставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 року у справі № 910/5457/16 позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів своєчасного надання на адресу відповідача документів передбачених п. 3.2 договору поставки № 124/к від 02.03.2015 року.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Радія» по справі № 910/15602/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Ткаченко Б.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Радія» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Ткаченко Б.О., Мартюк А.І. та призначено до розгляду на 09.11.2016 року.

У судове засідання 09.11.2016 року представник відповідача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача у судовому засіданні 09.11.2016 року заперечував доводи апеляційної скарги, надав пояснення по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2016 року розгляд справи відкладено до 06.12.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016 року, враховуючи перебування головуючого судді, Дідиченко М. А., у відпустці в період з 06.12.2016 року по 07.12.2016 року, справу призначено до розгляду на 08.12.2016 року.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 02.03.15 року між Київською філією Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Молочна слобода» (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Радія» (надалі - відповідач, покупець), був укладений договір поставки № 124/К (надалі - договір).

Згідно укладеного договору, позивач зобов'язується протягом строку дії цього Договору здійснювати відповідачу поставку товару ТМ "Заречье" (виробництва ПАО "Куп'янський молочноконсервний комбінат") в асортименті, а відповідач зобов'язується приймати та оплачувати поставлений товар відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 2.3 договору, постачальник поставляє товари разом з усією відповідною документацією (товарні, товарно-транспортні, видаткові накладні; сертифікати якості, ветеринарні сертифікати, сертифікати відповідності, гігєнічні сертифікати (висновки), інструкції з використання, гарантійні сертифікати, тощо), яка вимагається відповідно до законодавства України для роздрібної реалізації товару, а також видає покупцю податкові накладні, складені та зареєстровані згідно вимог ст. 201 ПК України.

Право власності і ризик випадкової загибелі або пошкодження товарів переходить від постачальника до покупця з моменту, коли товари поставлено покупцю вивантаженими на приймальну платформу магазину і сторонни підписали (транспортну) видаткову накладну, що засвідчує те, що товари були отримані покупцем, а також передачі всієї супровідної документації (п. 2.6 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання своїх зобов'язань по договору, позивач здійснив поставку товару відповідачу за період з 28.10.2015 року по 31.08.2016 року на загальну суму 223 301, 04 грн., що підтверджується накладними на відпуск товарно- матеріальних цінностей, які підписанні сторонами та скріплені печатками товариств.

Частина товару на загальну суму 23 074, 38 грн. була повернута відповідачем позивачу, що підтверджується накладними повернення постачальнику, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до п. 3.2. договору, покупець здійснює вчасний розрахунок за товари. Оплата виконується шляхом банківського переказу на рахунок постачальника, протягом 21 календарних дні з дня отримання товарів у супермаркеті "Абсолют".

Однак, відповідач умов договору у повному обсязі не виконав, за отриманий товар здійснив оплату частково у розмірі 181 000, 46 грн., у зв'язку з чим виникла прострочена дебіторська заборгованість за отриманий товар відповідача перед позивачем, яка складала станом на 18.08.2016 року 19 226, 20 грн.

Крім того, колегією суддів встановлено, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач частково сплатив суму заборгованості у розмірі 1 602, 19 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 17 624, 01 грн.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів своєчасного надання на адресу відповідача документів передбачених п. 3.2 договору.

Відповідно до п. 3.2 договору, якщо постачальник не надасть транспортні, видаткові та податкові накладін вчасно, покупець має право затримати розрахунок на відповідний час затримки у наданні документів.

Відсутність, неповнота або неналежне оформлення товарно-транспортних та товаросупровідних документів є достатньою підставою для відмови в отриманні товарів (п. 2.11 договору).

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем підписанні накладні на відпуск товарно-матеріальних цінностей, доказів затримки у наданні позивачем накладних відповідач суду не надав.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 2 893,39 грн., колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ч. ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Виходячи з наведених положень ст. 231 Господарського кодексу України, обов'язковою умовою нарахування штрафних санкції є досягнення сторонами згоди щодо їх застосування, а також визначення їх розміру. Враховуючи відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо застосування штрафних санкцій, їх виду та розміру, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення суми пені.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у сумі 237, 04 грн. за період з 22.03.2016 року по 18.08.2016 року та збитки від інфляції у сумі 634, 46 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та збитків від інфляції наданий позивачем, колегія суддів приходить до виснвоку, що він є арифметично вірним, а тому суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 237,04 грн. 3% річних, 634,46 грн. інфляційних.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року у справі № 910/15602/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Радія» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року у справі № 910/15602/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/15602/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Б.О. Ткаченко

А.І. Мартюк