РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016Справа №910/17732/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фієста"
до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"
про стягнення 120 511, 19 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:Рудюк С.А. - представник за довіреністю;
від відповідача:Лунченко Г.М. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фієста" (далі - позивач, ТОВ "Фієста") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" (далі - відповідач, ПАТ "Мостобуд") про стягнення суми основного боргу у розмірі 43 550, 72 грн.; пені у розмірі 41 102, 87 грн.; інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 32 678, 57 грн.; 3% річних у розмірі 3 179, 03 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконав власні зобов'язання зі здійснення розрахунків за договором поставки № 336 від 03.01.2014 року належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 р. порушено провадження у справі № 910/17732/16, розгляд останньої призначено на 04.11.2016 р.

Представник позивача у судовому засіданні 04.11.2016 року наполягав на позові, надав додаткові документи по справі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, проте надав клопотання про відкладення розгляду справи.

Звірка розрахунків між сторонами належним чином не проведена, що перешкоджає розгляду спору по суті.

Відповідно до ст. 69 ГПК України позивач надав клопотання про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання позивача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та дійшов висновку про необхідність відкладення розгляду справи до 09.12.2016 року.

07.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій він просить зменшити розмір позовних вимог, визначивши ціну позову в розмірі 120 511, 19 грн., оскільки витрати на послуги адвоката відносяться до судових витрат, які не входять у ціну позову.

У судовому засіданні 09.12.2016 року представник позивача наполягав на задоволенні заяви про зменшення позовних вимог та надав усні пояснення по справі.

Частина 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовому клопотанні, прийняте господарським судом, тоді новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 120 511, 19 грн.

Представник відповідача безпосередньо у судовому засіданні 09.12.2016 року не заперечував проти заявленого до нього позову та просив суд про відкладення розгляду справи з метою врегулювання спору мирним шляхом.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку у судовому засіданні згідно вимог ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 12.12.2016 року.

У судовому засіданні 12.12.2016 року представник позивача продовжував наполягати на задоволенні заявленого позову.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору, посилаючись на фактичні дані, викладені у письмовому відзиві. Так, зокрема, відповідач не заперечує проти факту отримання товару передбачено умовами договору, а також не забезпечує проти наявності заборгованості за отриманий товар у розмірі 43 550, 72 грн. Проте, відповідач не може погодитись з розрахунком штрафних санкцій наданих позивачем.

Судом зроблено висновок, що наданих доказів достатньо для вирішення спору по суті.

У судовому засіданні 12.12.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фієста" (далі - постачальник) Управлінням механізації Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" (далі - покупець) було укладено договір № 336, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити покупцю товар в асортименті та кількості, обумовленим у заявках, по узгодженій ціні, вказаній у відповідних рахунках на оплату, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплати його на умовах договору.

Партією товару вважається його кількість, вказана у видатковій накладній. Товаром по договору є будівельні матеріали (цемент, щебінь, гранітний пісок та ін.) (п.п. 1.2., 1.3. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору, орієнтовна загальна вартість товару за договором становить 1 200 000, 00 грн.

Поставка товару покупцю здійснюється в узгоджені терміни, вказані у поточній заявці, після надходження попередньої оплати на розрахунковий рахунок постачальника, якщо інше не обумовлене у додатках до договору. Факт передачі товару постачальником і прийняття покупцем підтверджуються товарно-транспортними та/або видатковими накладними (п.п. 4.1., 4.2. договору).

Сторони також передбачили у договорі, що постачальник поставляє покупцю товар партіями, відповідно до Правил інтерпретації міжнародних торгових термінів "ІНКОТЕРМС" в редакції 2010 року:

- на умовах СРТ (обумовлене у заявках місце призначення - об'єкт покупця) при поставці товару транспортом постачальника;

- на умовах ЕХW (склад постачальника) при вивезенні товару транспортом покупця.

Датою поставки є дата, зазначена у видатковій накладній.

Ціна одиниці товару за домовленістю сторін узгоджується на момент подання заявки та вказується у відповідних рахунках на оплату і видаткових накладних. Сторони мають право змінювати ціну на товар, вказуючи її і фіксуючи у відповідних рахунках на оплату та накладних, але в будь-якому разі узгоджена ціна на партію попередньо оплаченого товару діє до закінчення термінів його поставки.

Покупець здійснює оплату партії товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 банківських днів з дати поставки товару, якщо інше не обумовлено в додатках. Сторони мають право змінювати умови платежу на конкретну партію товару, обумовлюючи це в оформлених належним чином додатках.

Відповідно до п. 11.1. договору, договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2014 року, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Як вбачається із позовної заяви, на виконання умов договору 21.01.2014 року позивач передав, а відповідач прийняв 33 тони 100 кг цементу загальною вартістю 34 093, 00 грн., що підтверджується підписами повноважних представників сторін на видатковій накладній № РН-0000018 від 21.01.2014 року.

Факт транспортування та передачі товару загальною вартістю 34 093, 00 грн., також підтверджує товарно-транспортна накладна № АА 12006 від 21.01.2014 року.

22.01.2014 року позивач передав, а відповідач прийняв 35 тон 200 кг. цементу загальною вартістю 36 256, 00 грн., що підтверджується підписами повноважних представників сторін на видатковій накладній № РН-0000019 від 22.01.2014 року.

Факт транспортування та передачі товару загальною вартістю 36 256, 00 грн. також підтверджує товарно-транспортна накладна 3 АА 120007 від 22.01.2014 року.

24.01.2014 року відповідачем було перераховано на користь позивача 2 322, 68 грн.; 30.01.2014 року - 17 000, 00 грн.; 03.02.2014 року - 16 000, 00 грн.; 11.02.2014 року - 14 000, 00 грн.; 12.02.2014 року - 27 000, 00 грн.

Проте, відповідно до доводів позивача, відповідачем систематично здійснювались прострочення розрахунків за договором.

27.02.2014 року позивач знову передав, а відповідач прийняв 35 тон 240 кг. цементу, загальною вартістю 36 297, 20 грн., що підтверджується підписами повноважних представників сторін на видатковій накладній № РН-0000062 від 27.02.2014 року.

Факт транспортування та передачі товару загальною вартістю 36 297, 20 грн. також підтверджує товарно-транспортна накладна № АА 120012 від 27.02.2014 року.

07.03.2014 року відповідач перерахував на користь позивача 18 000, 00 грн.; 13.03.2014 року - 10 000, 00 грн.; 18.03.2014 року - 10 000, 00 грн.

12.05.2014 року позивач передав, а відповідач прийняв 35 тон 360 кг. цементу загальною вартістю 37 658, 40 грн., що підтверджується підписами уповноважених представників сторін на видатковій накладній № РН-0000309 від12.05.2014 року.

Факт транспортування та передачі товару загальною вартістю 37 658, 40 грн. також підтверджує товарно-транспортна накладна № АА 120097 від 12.05.2014 року.

14.05.2014 року позивач передав, а відповідач прийняв 31 тону 520 кг. цементу загальною вартістю 33 568, 80 грн., що підтверджується підписами повноважних представників сторін на видатковій накладній № РН-0000321 від 14.05.2014 року.

Факт транспортування та передачі товару загальною вартістю 33 568, 80 грн. також підтверджує товарно-транспортна накладна № АА 120098 від 14.05.2014 року.

10.06.2014 року відповідач перерахував на користь позивача 10 000, 00 грн.; 23.06.2014 року - 10 000, 00 грн., проте, як зазначає позивач, перерахована відповідачем сума була недостатньою для погашення заборгованості за прийнятий товар, тому сума основного боргу відповідача станом на 21.09.2016 року становить 43 550, 72 грн.

Дослідивши правову норму, яка підлягає застосуванню у спірних відносинах сторін, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, виходячи із наступного:

Судом надана належна правова оцінка відносинам сторін. За своєю правовою природою між сторонами укладено договір постачання. У залежності від умов діючого законодавства, договір вважається укладеним коли сторони досягли всіх суттєвих його умов, а саме за ЦК України відносно предмету та строку.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Незалежно від того, що у ЦК України договору поставки присвячено лише одна стаття (ст. 712), до нього застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а саме ст. ст. 655-697 ЦК України, коли інше не встановлено договором, законом або витікає із характеру правовідносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом України. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Господарський кодекс України чітко вказує, що сторонами договору постачання можуть бути лише суб'єкти господарювання в розумінні статті 55 ГК України. Таким чином, законодавець визначив відповідно до вимог частини 6 статті 265 ГК України чим різниться договір поставки від договору купівлі-продажу. Сторони судового процесу є суб'єктами господарювання відповідно до вказаних вимог.

Так, згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках.

Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

За вимогами ГК України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціні. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 ЦК України та ст.ст. 180, 181, 265 ГК України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 ГК України, а саме подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.5. договору поставки встановлено, що оплата кожної отриманою В2В-Дистрибютором партії товару здійснюється на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з моменту одержання товару або шляхом здійснення попередньої оплати до моменту поставки товару в розмірі 100% вартості товару за домовленістю сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи, Публічним акціонерним товариством "Мостобуд" в порушення умов Договору не здійснило оплату за поставлений товар у повному обсязі, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 43 550, 72 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Жодних доказів, які б спростовували наявність заборгованості перед позивачем за договором поставки, відповідач суду не надав. Більше того, проти нарахування Товариством з обмеженою відповідальністю "Фієста" суми основного боргу відповідач не заперечував, та підтвердив наявність заборгованості.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Фієста" в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" основного боргу у розмірі 43 550, 72 грн. підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів належного виконання своїх зобов'язань за договором.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 179, 03 грн., інфляційного збільшення боргу у розмірі 32 678, 57 грн. та пені у розмірі 41 102, 87 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 9.2. договору передбачено, що за несвоєчасне проведення остаточних взаєморозрахунків покупець оплачує постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент оплати пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення та компенсує інші, передбачені чинним законодавством збитки.

Таким чином, умовами Договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати пені.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Фієста" нараховано пеню за порушення виконання зобов'язань за договором наступним чином:

- прострочений платіж 31 770, 32 грн. за видатковою накладною № РН-0000018 від 21.01.2014 року - період прострочення з 28.01.2014 року по 30.01.2014 року;

- прострочений платіж 14 770, 32 грн. за видатковою накладною № РН-0000018 від 21.01.2014 року - період прострочення з 31.01.2014 року по 03.02.2014 року;

- прострочений платіж 35 026, 32 грн. за видатковою накладною № РН-0000019 від 22.01.2014 року - період прострочення з 29.01.2014 року по 11.02.2014 року;

- прострочений платіж 30 323, 52 грн. за видатковою накладною РН-0000062 від 27.02.2014 року - період прострочення з 06.03.2014 року по 07.03.2014 року;

- прострочений платіж 12 323, 52 грн. за видатковою накладною РН-0000062 від 27.02.2014 року - період прострочення з 08.03.2014 року по 13.03.2014 року;

- прострочений платіж 2 323, 52 грн. за видатковою накладною РН-0000062 від 27.02.2014 року - період прострочення з 14.03.2014 року по 18.03.2014 року;

- прострочений платіж 29 981, 92 грн. за видатковою накладною РН-0000309 від 12.05.2014 року - період прострочення з 19.05.2014 року по 10.06.2014 року;

- прострочений платіж 19 981, 92 грн. за видатковою накладною 3 РН-0000309 від 12.05.2014 року - період прострочення з 11.06.2014 року по 23.06.2014 року;

- прострочений платіж 9 981, 92 грн. за видатковою накладною № РН-0000309 від 12.05.2014 року - період прострочення з 24.06.2014 року по 21.09.2016 року;

- прострочений платіж 33 658, 80 грн. за видатковою накладною № РН-0000321 від 14.05.2014 року - період прострочення з 21.05.2014 року по 21.09.2016 року.

Всього позивачем нараховано до сплати пеню на суму 41 102, 87 грн.

Проте, відповідач заперечував проти такого розрахунку, вказував на його необґрунтованість, оскільки відповідно до п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 ст. 232 ГПК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Відповідачем до відзиву додано контррозрахунок пені, який було досліджено у судовому засіданні 12.12.2016 року.

Суд дійшов висновку, що розрахунок пені, наведений відповідачем є арифметично вірним, тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фієста" щодо стягнення пені з Управління механізації Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" підлягають частковому задоволенню у розмірі 6 501, 01 грн.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано до стягнення 3% річних та інфляційні нарахування наступним чином:

- прострочений платіж 31 770, 32 грн. за видатковою накладною № РН-0000018 від 21.01.2014 року - період прострочення з 28.01.2014 року по 30.01.2014 року;

- прострочений платіж 14 770, 32 грн. за видатковою накладною № РН-0000018 від 21.01.2014 року - період прострочення з 31.01.2014 року по 03.02.2014 року;

- прострочений платіж 35 026, 32 грн. за видатковою накладною № РН-0000019 від 22.01.2014 року - період прострочення з 29.01.2014 року по 11.02.2014 року;

- прострочений платіж 30 323, 52 грн. за видатковою накладною РН-0000062 від 27.02.2014 року - період прострочення з 06.03.2014 року по 07.03.2014 року;

- прострочений платіж 12 323, 52 грн. за видатковою накладною РН-0000062 від 27.02.2014 року - період прострочення з 08.03.2014 року по 13.03.2014 року;

- прострочений платіж 2 323, 52 грн. за видатковою накладною РН-0000062 від 27.02.2014 року - період прострочення з 14.03.2014 року по 18.03.2014 року;

- прострочений платіж 29 981, 92 грн. за видатковою накладною РН-0000309 від 12.05.2014 року - період прострочення з 19.05.2014 року по 10.06.2014 року;

- прострочений платіж 19 981, 92 грн. за видатковою накладною 3 РН-0000309 від 12.05.2014 року - період прострочення з 11.06.2014 року по 23.06.2014 року;

- прострочений платіж 9 981, 92 грн. за видатковою накладною № РН-0000309 від 12.05.2014 року - період прострочення з 24.06.2014 року по 21.09.2016 року;

- прострочений платіж 33 658, 80 грн. за видатковою накладною № РН-0000321 від 14.05.2014 року - період прострочення з 21.05.2014 року по 21.09.2016 року.

Всього Товариством з обмеженою відповідальністю "Фієста" було нараховано до стягнення 3% річних на суму 3 179, 03 грн. та інфляційні нарахування на суму 32 678, 57 грн.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення 3% відсотків річних, судом встановлено, що розрахунок здійснений позивачем є арифметично вірним, тому до стягнення з Управління механізації ПАТ "Мостобуд" підлягають 3% річних у розмірі 3 179, 03 грн.

Щодо нарахованих інфляційних нарахувань у розмірі 32 678, 57 грн. суд встановив наступне.

Відповідач заперечував щодо правильності розрахунку інфляційних нарахувань, та надав суду свій контррозрахунок.

Здійснивши перевірку правильності нарахування втрат від інфляції за розрахунком позивача та контррозрахунком відповідача, суд дійшов висновку, що арифметично вірним є розрахунок відповідача, а тому вимога ТОВ "Фієста" щодо стягнення з Управління механізації ПАТ "Мостобуд" інфляційних нарахувань підлягає частковому задоволенню у розмірі 31 287, 50 грн.

Також, при поданні позову до суду, Товариством з обмеженою відповідальністю "Фієста" заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката у розмірі 14 500, 00 грн.

Згідно п. 6.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На доведення наявності витрат на послуги адвоката, позивачем надано посвідчені копії договору про надання правової допомоги № 01-21 від 21.09.2016 року, копію акта приймання-передачі послуг № 1 від 21.09.2016 року на суму 14 500, 00 грн., копію видаткового касового ордера на суму 14 500, 00 грн., копію квитанції на суму 14 500, 00 грн., оцінивши які, суд дійшов висновку, що адвоката Бардадима Руслана Володимировича було уповноважено в інтересах ТОВ "Мостобуд" вчиняти дії передбачені вказаним вище договором.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати - судовий збір та витрати на послуги адвоката, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 292, 512-514, 517, 525, 526, 610, 625, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193, 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмежено відповідальністю "Мостобуд" задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" (01033, м. Київ, вул. Паньківська, 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фієста" (07454, Київська область, Броварський район, с. Требухів, вул. Броварська, 58; ) суму основного боргу у розмірі 43 550, 72 грн., пеню у розмірі 6 501, 01 грн., інфляційні нарахування у розмірі 31 287, 50 грн., 3% річних у розмірі 3 179, 03 грн., витрати на послуги адвоката у розмірі 10 169, 30 грн. та судовий збір у розмірі 1 267, 76 грн. Видати наказ.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 19.12.2016 р.

Суддя Ю.О.Підченко