ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа № 914/43/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Михалюк О.В.

Плотніцький Б.Д.

при секретарі Кришталь М.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, б/н від 22.10.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 14.09.2016 року, головуючий-суддя Манюк П.Т., судді: Горецька З.В., Блавацька-Калінська О.М.

у справі № 914/43/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Привокзальний" ринок, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Львів

про стягнення 25 573, 49 грн. та виселення з нежитлового приміщення

за участю представників:

від позивача: Магировський Ю.А., Лапіда О.Б.

від відповідача: ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.09.2016 в справі №914/43/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Привокзальний" ринок (79018, м. Львів, вул. А. Горської, 2, ) суму в розмірі 15 329, 09 грн., з яких:

- 5 864, 61 грн. - заборгованості з орендної плати;

- 418, 98 грн. - інфляційних втрат;

- 82, 14 грн. - 3% річних;

- 360, 54 грн. - пені;

- 6 508, 26 грн. - неустойки,

- 2 094, 56 грн. - судового збору.

Виселили Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з нежитлового приміщення НОМЕР_2 в будівлі під літ. "С-1", площею 3, 9 кв.м., розташованого за адресою: м. Львів, вул. А. Горської, 2, яке знаходиться на території Привокзального ринку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, позивач, просить рішення господарського суду Львівської області від 14.09.2016 в справі №914/43/16 скасувати в частині відмови та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю. При цьому, апелянт, вказує, що суд дійшов невірних висновків, щодо припинення господарської діяльності з 26.02.2014 року по 27.01.2015 року. Як вказує апелянт, ТОВ «Привокзальний» ринок за вищезазначений період несло господарські витрати, пов'язані із обслуговуванням торгівельних місць на ринку. Окрім того, апелянт зазначає, що договірні відносини не були розірвані з жодною з організацій, що надають послуги пов'язані з утриманням території ринку.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що інформація про припинення господарської діяльності, що міститься в обвинувальному акті по кримінальному провадженні не може бути належним доказом по даній господарській справі, оскільки по зазначеному кримінальному провадженню не прийнято судом кінцевого рішення.

У відзиві на дану апеляційну скаргу, позивач заперечив проти її задоволення, просив, суд, рішення господарського суду Львівської області від 14.09.2016 в справі №914/43/16 залишити без змін з підстав того, що судом першої інстанції всебічно та в повному обсязі з'ясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: рішення господарського суду Львівської області від 14.09.2016 в справі №914/43/16 скасувати в частині відмови та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав, наведених у запереченнях на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

01.03.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено угоду № ВЧК-65 про надання в користування торгових місць (надалі - угода). Предметом угоди є надання позивачем відповідачу в тимчасове платне користування торгового місця НОМЕР_2 загальною площею 3,9 метрів, розташованого на території Привокзального ринку за адресою: 79018, м. Львів, вул. А. Горської, 2, для здійснення відповідачем торговельної діяльності продовольчими товарами с/г продукції (п. 1 угоди).

Відповідно до п. 2 угоди, торгове місце (кіоск) належить позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення серія НОМЕР_3 від 19.10.2010 року.

На виконання умов угоди, позивач 01.03.2013 р. передав відповідачу вказане торгове місце, що підтверджується актом приймання-передачі.

Пунктом 8.3 угоди передбачено, що відповідач зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати усі платежі передбачені цією угодою.

Сторони дійшли згоди проте, що за надання в користування торгового місця, визначеного п. 1 даної угоди, відповідач сплачує на користь позивача кошти з розрахунку 148, 46 грн. за кв.м. щомісячно. До даної суми включено витрати позивача на утримання торгового місця за виключенням плати за споживання електроенергії (п. 9 угоди). Згідно з п. 10 угоди, загальна сума платежу по угоді становить 578, 99 грн. в місяць (за виключенням витрат на спожиту електроенергію).

Відповідно до п. 12 угоди, сплата платежів за цією угодою проводиться відповідачем шляхом внесення коштів в касу позивача або шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. При цьому відповідач зобов'язується провести оплату платежів передбачених цією угодою, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Згідно п. 14 угоди оплата платежів за цією угодою здійснюється відповідачем щомісячно, незалежно від факту здійснення відповідачем торгівельної діяльності на займаному торговому місці та її результатів.

Згідно п.п. 25.2.1 п.25 угоди передбачено, що дана угода може бути розірвана в односторонньому порядку з ініціативи позивача із письмовим повідомленням про це відповідача за 10 днів до дати розірвання угоди у випадку несплати (неповної сплати) або несвоєчасної сплати платежів передбачених цією угодою протягом більше 45 календарних днів з кінцевої дати оплати платежів, відповідно до п. 12 даної угоди.

Зважаючи на несплату платежів згідно угоди з березня 2014 року, 03.11.2015 р. позивач звернувся до відповідача з листом № 280 в якому повідомив про одностороннє розірвання угоди, необхідність звільнення відповідачем торгового місця та погашення заборгованості, в якому додатково повідомив, що укладена між сторонами угода є розірваною через 10 календарних днів з дня отримання відповідачем вказаного листа (10.11.2015 р.).

Таким чином, відповідач був зобов'язаний звільнити займане нежитлове приміщення 21.11.2015 р. оскільки фактично з цього часу договір є розірваним. Оскільки відповідач спірне нежитлове приміщення не звільнив, позивач просить суд виселити відповідача з цього приміщення.

Зважаючи на те, що відповідачем станом на час розгляду справи майно, передане в найм не було повернуте, на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, з часу розірвання угоди, а саме з 21.11.2015 р. по 09.05.2016 р. позивачем відповідачу було нараховано неустойку у розмірі подвійної плати за фактичне користування нежитловим приміщення у розмірі 6 508, 26 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Згідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 193 ГК України та стаття 526 ЦК України встановлюють загальні умови виконання господарських зобов'язань: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк та згідно із ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлено договором найму.

Колегією суддів встановлено, що 01.03.2013 р. між сторонами було укладено угоду № ВЧК-65 про надання в користування торгових місць, предметом якої є надання позивачем відповідачу в тимчасове платне користування торгового місця НОМЕР_2 загальною площею 3,9 метрів розташованого на території Привокзального ринку за адресою: 79018, м. Львів, вул. А. Горської, 2, для здійснення відповідачем торговельної діяльності продовольчими товарами та с/г продукцією (п. 1 угоди).

Пунктом 20 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України № 57/188/84/105 від 26.02.2002 року (надалі - Правила торгівлі на ринках), передбачено право адміністрації ринку на укладання письмових угод з продавцями про надання торгівельних місць в оренду з зазначенням у письмовій угоді терміну дії угоди, асортименту товару, що реалізується, розташування торгівельного місця, умов оренди торгівельного місця, розміру та порядку оплати за оренду майна, переліку послуг, які надає ринок, та їх вартості.

Пунктом 13 Правил торгівлі на ринках, торговельне місце визначається як площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Тобто, об'єктом договору оренди у спірних правовідносинах є торговельне місце. Таким чином, безпосередньо Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) торгових площ. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року № 11/110 у справі № 07/33-71.

Статтею 761 ЦК України право передання майна у найм передбачено для власника речі або особи, якій належать майнові права, та особи, уповноваженої на укладення договору найму.

Сторонами укладено угоду у відповідності до Правил торгівлі на ринках. Ця угода містить усі істотні для договорів оренди (найму) умови: предмет (торгове місце НОМЕР_2 площею 3,9 кв. м), плата (148, 46 грн за 1 кв. м, 578, 99 грн. загальна сума - у місяць), строк дії договору (до 31. 01. 2016 року) та інші

Відповідно до частини першої статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Нормами статті 184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуальні ознаки торгового місця, яке передавалося відповідачу в користування згідно з угодою, визначені в пунктах 1, 2 угоди. Зокрема, відповідно до п. 2 угоди, торгове місце (кіоск) належить позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення серія НОМЕР_3 від 19.10.2010 року. Вказаним свідоцтвом посвідчено, що позивач дійсно володіє на праві приватної власності нежитловими приміщеннями № № 46, 47, 49, 65, 66, 67, 68, 69 в будівлі під літерою "С-1" загальною площею 33,0 кв.м., які знаходяться в м. Львові, на вул. А. Горської, 2. Право власності позивача на вказані приміщення 22.10.2010 р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Характеристика нежитлових приміщень та їх обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва, та свідчить що конструктивні елементи приміщення наступні: фундамент - бутобетон, стіни і перегородки - цегла, покрівля - металочерепиця, підлога - плитка, прорізи - ролокасети, облицювальні роботи - штукатурка, приміщення електрифіковане.

Як встановлено судом, правомірність набуття позивачем права власності на нежитлове приміщення НОМЕР_2 в будівлі під літерою "С-1" загальною площею 3,9 кв.м., яке знаходиться в м. Львові, на вул. А. Горської, 2 була предметом судового розгляду у Господарському суді Львівської області, Львівському апеляційному господарському суді та Вищому господарському суді України при розгляді справи № 5015/2767/11 за позовом відповідача - ФОП ОСОБА_2 до позивача - ТзОВ "Привокзальний" ринок, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Відділу приватизації житла Франківського району міста Львова, з участю третіх осіб - ТзОВ "Волекс", ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", за результатами розгляду якого провадження у справі в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Привокзальний ринок" в частині оформлення права власності на нежитлове приміщення (павільйону) НОМЕР_2 літ. "С-1" площею 3.9 кв.м. на вул. А.Горської, 2 у місті Львові було припинено у зв'язку з непідвідомчістю спору, а у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 19.10.2010 р. № 1831-НЖ-Ф "Про оформлення права власності на нежитлові приміщення в будівлях під літ. Р-1, А3-1, Я2-1, Е3-1, К1-1, Я5-1, Я4-1, А-1, Б5-1, Ц3-1, К5-1, Е1-1, К2-1, С-1, Т-1 на вул. Горської, 2" в частині оформлення права власності на нежитлове приміщення (павільйону) НОМЕР_2 літ. "С-1" площею 3.9 кв.м. на вул. А.Горської, 2 у місті Львові, та визнання за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 права власності на вказане нежитлове приміщення було відмовлено.

Господарськими судами у справі № 5015/2767/11 розглядалося питання щодо набуття права власності на нежитлове приміщення НОМЕР_2 в будинку під літ. "С-1" площею 3.9 кв.м. на вул. А. Горської, 2, проведення ТзОВ "Привокзальний" ринок реконструкції Привокзального ринку, будівництво спірного нежитлового приміщення та прийняття його в експлуатацію, правомірність передачі в оренду позивачу ЦМК ринку "Привокзальний" та земельної ділянки на вул. А. Горської, 2 у місті Львові. Аналіз судових рішень у справі № 5015/2767/11 свідчить також що позивач у вказаній справі (ФОП ОСОБА_2.) була обізнана зі складом та технічними характеристиками торгового місця НОМЕР_2, оскільки просила визнати право власності на нежитлове приміщення (павільйон) НОМЕР_2 літ. С-1 площею 3.9 кв.м. по вул. Горської, 2 у м. Львові.

Пунктом 8.3 угоди передбачено, що відповідач зобов"язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати усі платежі, передбачені цією угодою.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як встановлено судом, укладаючи угоду сторони дійшли згоди проте, що за надання в користування торгового місця, визначеного п. 1 даної угоди, відповідач сплачує на користь позивача кошти з розрахунку 148, 46 грн. за кв.м. щомісячно. До даної суми включено витрати позивача на утримання торгового місця за виключенням плати за споживання електроенергії (п. 9 угоди).

Відповідно до п. 12 угоди, сплата платежів за цією угодою проводиться відповідачем шляхом внесення коштів в касу позивача або шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. При цьому відповідач зобов'язується провести оплату платежів, передбачених цією угодою не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Судом встановлено, що на виконання вимог угоди, відповідачем з березня 2013 року по лютий 2014 належним чином сплачувалась позивачу плата за користування торговим місцем.

Як зазначає позивач, та не заперечує представник відповідача, з березня 2014 р. відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання зі сплати платежів за надане в користування торгове місце (торговий кіоск НОМЕР_2 площею 3, 9 кв.м.), у зв'язку з чим у відповідача, на думку позивача, виникла заборгованість в розмірі 15 053, 74 грн.

Частиною 6 ст. 762 ЦК України встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач посилається на те, що у період часу з 26.02.2014 р. по 27.01.2015 р. позивач призупиняв господарську діяльність на території Привокзального ринку, у зв'язку з цим позивач в цей час не ніс фактичних витрат, пов'язаних з обслуговуванням торгових місць (площ) та утриманням території ринку в належному санітарно-технічному стані, що є порушенням з боку позивача п. 6.4 угоди, відтак у відповідача не виникло обов'язку щодо оплати витрат, пов'язаних з наданням в користування торгового місця.

Як встановлено колегією суддів, факт призупинення господарської діяльності позивача підтверджується повідомленням про кримінальне правопорушення підписаним директором ТОВ «Привокзальний» Ринок ОСОБА_6 скерованим до прокуратури Львівської області. Відповідно до якого, останній зазначає, що з кінця лютого 2014 року товариство було змушене призупинити свою діяльність, оскільки не мало можливості знаходитись на території ринку, перебувати в об'єктах нерухомого майна, здійснювати збір коштів, здійснювати необхідні платежі які необхідні для функціонування ринку.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи долучені листи ТОВ "АВЕ Львів" та ПАТ "Львівобленерго" з яких вбачається, що позивач самостійно звертався до вказаних підприємств про припинення надання послуг з вивозу сміття та постачання електричної енергії на території Привокзального ринку, тому вказані послуги у зазначений вище період тимчасово не надавалися, а відповідачем вчинялися дії щодо організації надання вказаних послуг безпосередньо з їх виконавцями.

Долучені представниками позивача докази (платіжні доручення) про оплату виконавцям за надані послуги в основному стосуються інших періодів та вказаних фактів не спростовують. Представлені позивачем докази понесення у вказаний період витрат на оплату праці працівникам, охорону, сплату податків, орендних платежів за користування земельною ділянкою та ЦМК, не свідчать про витрати позивача на утримання торгового місця відповідно до п. 9 угоди.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв'язку з призупиненням господарської діяльності позивача у період з 26.02.2014 р. по 27.01.2015 р., позивач не виконував належним чином своїх зобов'язань згідно з п. 6.4. угоди, а відповідач у вказаний період не мав змоги належним чином користуватися торговим місцем, наданим йому в користування згідно угоди від 01.03.2013 р. № ВЧК-65, відтак він, в силу приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України, підлягав звільненню від сплати витрат, пов'язаних з наданням в оренду торгової площі за вказаний вище період.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати за користування торговим місцем підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по сплаті платежів за користуванням торговим місцем за період з 28 січня 2015 по 20 листопада 2015 р. в загальному розмірі 5 864, 61 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаної статті позивачем було нараховано відповідачу 3 % річних в розмірі 452, 81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3 198, 14 грн.

Однак, враховуючи ту обставину, що відповідач за період з 26.02.2014 р. по 27.01.2015 р. не мав змоги належним чином користуватися торговим місцем, відтак і нарахування інфляційних та 3% річних за неналежне виконання зобов'язань зі сплати платежів за користування торговим місцем за вказаний період є безпідставним. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в розмірі 418, 98 грн. та 3% річних в розмірі 82, 14 грн.

На підставі п. 18 угоди позивачем було нараховано відповідачу пеню в розмірі 360, 54 грн.

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Отже, визначений в договорі розмір пені, не може перевищувати той розмір, який визначений законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування позивачем пені в розмірі 360, 54 грн. проведено з урахуванням вимог ст. 232 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Пунктом 25.2.1 угоди передбачено, що дана угода може бути розірвана в односторонньому порядку з ініціативи позивача із письмовим повідомленням про це відповідача за 10 днів до дати розірвання угоди у випадку несплати (неповної сплати) або несвоєчасної сплати платежів передбачених цією угодою протягом більше 45 календарних днів з кінця дати оплати платежів, відповідно до п. 12 даної угоди.

Зважаючи на несплату платежів за користування торговим місцем починаючи з березня 2014 року, 03.11.2015 р. позивач звернувся до відповідача з листом № 280 про розірвання угоди та звільнення торгового місця, в якому повідомив, що укладена між сторонами угода є розірваною через 10 календарних днів з дня отримання відповідачем вказаного листа (лист одержаний відповідачем 10.11.2015 р.).

Відповідно до ч. 2 ст. 782 ЦК України у разі відмови наймодавця від договору найму, договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Обов'язок відповідача у разі припинення угоди повернути позивачу торгове місце, вказане в пункті 1.1 угоди, встановлено пунктом 8.18 угоди та частиною першою статті 785 ЦК України, яка передбачає що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Таким чином, позовні вимоги про виселення відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Позивачем, на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, нараховано відповідачу неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за період з 21.11.2015 р. (з дати розірвання договору) по 11.05.2016 р. в розмірі 6 508, 26 грн. Вказана позовна вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення майна, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 14.09.2016 в справі №914/43/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 12.12.2016 р.

Головуючий -суддя Малех І. Б.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Плотніцький Б.Д.