РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016Справа №904/3545/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

до 1) Господарського суду Харківської області;

2) Державної казначейської служби України

про стягнення майнової шкоди (збитків) у розмірі 826 383,00 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Ковалевський Р.В. (довіреність № 626/15 від 06.11.2015);

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: Карпенко Н.В. (довіреність № 5-15/176-362 від 11.01.2016),

В С Т А Н О В И В:

07.10.2016 до Господарського суду міста Києва за підсудністю з Господарського суду Дніпропетровської області надійшли матеріали справи № 904/3545/16 за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - позивач) до Господарського суду Харківської області (далі - відповідач 1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2) про стягнення майнової шкоди (збитків) у розмірі 826 383,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 21.07.2014 постановою Господарського суду Харківської області у справі № 922/2576/14 повне товариство «Седякін і Ко» (далі - ПТ «Седякін і Ко») визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. 24.09.2014 ухвалою Господарського суду Харківської області у справі № 922/2576/14 до ліквідаційної маси банкрута - ПТ «Седякін і Ко», було неправомірно включено, зокрема й майно, яке належало засновнику (учаснику) ПТ «Седякін і Ко» - ОСОБА_4, та раніше було передане ним в заставу та іпотеку позивачу, а також скасовано усі обтяження такого майна.

22.06.2015 вищевказана ухвала Господарського суду Харківської області була скасована постановою Харківського апеляційного господарського суду в справі № 922/2576/14. Однак, передане в заставу та іпотеку позивачу майно вже було відчужено та вибуло з володіння заставодавця.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, та на підставі ст. ст. 1166, 1173, 1176 Цивільного кодексу України просив стягнути за рахунок держави з Державної казначейської служби України у Харківській області майнову шкоду (збитки) у розмірі 826 383,00 грн.

30.08.2016 під час перебування даної справи у Господарському суді Дніпропетровської області представник позивача подав уточнення до позовної заяви, в яких просив суд визнати факт завдання шкоди неправомірними (скасованими) судовими рішеннями Господарського суду Харківської області майновим інтересам позивача та стягнути на його користь за рахунок держави з Державної казначейської служби України у Харківській області майнову шкоду (збитки) у розмірі 826 383,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 справа № 904/3545/16 прийнята до розгляду, судове засідання призначено на 01.11.2016.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 18) ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Виходячи зі змісту уточнень до позовної заяви, поданих представником позивача 30.08.2016, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про те, що вказана заява є заявою про зміну предмету позову.

Згідно з ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки Господарським судом Дніпропетровської області до передання матеріалів справи № 904/3545/16 за підсудністю питання про прийняття до розгляду уточнень до позовної заяви, поданих представником позивача 30.08.2016, вирішено не було, а із прийняттям вказаної справи до провадження Господарським судом міста Києва її розгляд починається з початку, зазначені уточнення до позовної заяви прийняті судом до розгляду як такі, що відповідають вимогам ст. ст. 54, 57 Господарського процесуального кодексу України.

11.10.2016 через загальний відділ діловодства суду з Господарського суду Дніпропетровської області із супровідним листом № 904/3545/16/49478/16 від 03.10.2016 надійшли подані відповідачем 2 клопотання про передачу справи за підсудністю до Господарського суду міста Києва, а також заперечення на позов, у яких останній, зокрема вказав, що за відсутності такої обов'язкової обставини, як встановлена в визначеному законодавством порядку незаконність діянь суду, саме лише скасування ухвали суду не може бути підставою для відшкодування шкоди державою на підставі ст. 1176 Цивільного кодексу України.

21.10.2016 та 26.10.2016 (повторно) через загальний відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в задоволенні якого ухвалою суду від 24.10.2016 було відмовлено з підстав, викладених у вказаній ухвалі.

01.11.2016 та 04.11.2016 (повторно) через загальний відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній, зокрема, вказав, що внаслідок винесення Господарським судом Харківської області ухвали від 24.09.2014 по справі № 922/2576/14 позивачу не були завдані збитки в розумінні положень Цивільного кодексу України, оскільки будь-яке майно з власності позивача не вибуло, адже він не був власником майна, переданого йому в заставу та іпотеку. Також відповідач 1 зазначив, що будь-які витрати з боку позивача, спрямовані на поворот виконання рішення суду, яке було скасовано, відсутні, а ОСОБА_4 залишається боржником позивача і позивач не позбавлений права стягнути з нього кредиторську заборгованість.

Крім того, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 23.03.2011 по справі № 6-1386св10, відповідач 1 зазначив, що суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. У зв'язку з цим, просив суд припинити провадження в даній справі в частині позовних вимог, звернених до відповідача 1 - Господарського суду Харківської області, та відмовити в задоволенні позовних вимог, звернених до відповідача 2.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача 2 проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2016 розгляд справи відкладено на 29.11.2016.

22.11.2016 через загальний відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшли заперечення проти уточнень до позовної заяви, в яких відповідач 1 просив суд повернути позивачу уточнення до позовної заяви без розгляду з огляду на те, що позивачем до вказаних уточнень не долучено доказів сплату судового збору за розгляд вимоги немайнового характеру.

Також, відповідачем 1 було подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в задоволенні якого ухвалою суду від 28.11.2016 було відмовлено з підстав, викладених у вказаній ухвалі.

29.11.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав додаткові пояснення, в яких, зокрема, зазначив, що положеннями Законів України «Про заставу» та «Про іпотеку» не передбачено, що банкрутство третьої особи може стати підставою для скасування обтяжень майна, переданого в заставу або іпотеку, а грошові кошти, отримані від продажу такого майна, можуть бути використані іншим чином ніж на задоволення вимог заставодержателя такого майна. Крім того, вказав, що внаслідок винесення неправомірної ухвали Господарського суду Харківської області від 24.09.2014 по справі № 922/2576/14 позивач втратив реальну можливість реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням уточнень до позовної заяви, поданих 30.08.2016, підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача 2 проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними. Крім того, подав заперечення, вважав, що позивачем не доведено незаконність дій Господарського суду Харківської області та завдання йому (позивачу) збитків, а також вважав, що скасування Харківським апеляційним господарським судом ухвали Господарського суду Харківської області від 24.09.2014 по справі № 922/2576/14 не свідчить про незаконність дій суду та не являється підставою для відшкодування шкоди. Крім того, зазначив, що відповідач 2 не виступає стороною у правовідносинах з позивачем і не порушував прав останнього. З огляду на викладене, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 29.11.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

27.04.2006 між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого згідно з п. 1.3 Статуту є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» або Банк) та громадянином ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 або позичальник) була укладена генеральна кредитна угода № 421.

10.09.2008 між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого згідно з п. 1.3 Статуту є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та приватним підприємством «Володимир» (далі - ПП «Володимир» або позичальник) в особі директора ОСОБА_4, була укладена генеральна кредитна угода № 07-01-156-08.

26.04.2012 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та громадянином ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 014/С21-115-0-2/156.

Того ж дня, 26.04.2012 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПП «Володимир» в особі директора ОСОБА_4, був укладений кредитний договір № 010/С21-115-0-2/157.

Згідно з умовами вищевказаних генеральних кредитних угод та кредитних договорів Банк зобов'язувався надати позичальнику - ОСОБА_4 або ПП «Володимир», грошові кошти (кредит), а позичальник зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

31.03.2010, з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань перед Банком за генеральною кредитною угодою № 07-01-156-08 від 10.09.2008 та кредитним договором № 010/С21-115-0-2/157 від 26.04.2012, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як заставодержателем, та громадянином ОСОБА_4, як заставодавцем і майновим поручителем, був укладений договір застави транспортних засобів № 12/02-02/0567 (далі - договір застави), згідно з умовами якого ОСОБА_4 передав у заставу Банку рухоме майно, що належало йому на праві власності, зокрема:

- легковий автомобіль SKODA FABIA 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, заставною вартістю 48 345,00 грн;

- легковий універсал-В TOYOTA LAND CRUISER PRADO 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, заставною вартістю 340 000,00 грн (далі разом - предмет застави).

Крім того, 22.09.2010 з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань перед Банком за генеральною кредитною угодою № 421 від 27.04.2006 та кредитним договором № 014/С21-115-0-2/156 від 26.04.2012, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як іпотекодержателем, та громадянином ОСОБА_4, як іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки № 12/02/-02/0327 (далі - договір іпотеки), згідно з умовами якого ОСОБА_4 передав у іпотеку Банку нерухоме майно, що належало йому на праві власності, а саме:

- житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, що складається з наступних об'єктів: житлового будинку в літері «А-2» житловою площею 96,9 кв.м., загальною площею 159,8 кв.м., гаражу в літері «Б», сараю в літері «В», колонки в літері «К», зливної ями в літері «С», огорожі №№ 1-3;

- земельну ділянку площею 0,0871 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 438 038,00 грн (далі разом - предмет іпотеки).

Таким чином, у заставу та іпотеку Банку було передано майно загальною вартістю 826 383,00 грн (48 345,00 + 340 000,00 + 438 038,00).

Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_4 також являється засновником (учасником) повного товариства «Седякін і Ко» (далі - ПТ «Седякін і Ко»), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 28.11.2016, наявним у матеріалах справи.

21.07.2014 Господарським судом Харківської області у справі № 922/2576/14 була винесена постанова про визнання боржника банкрутом, якою ПТ «Седякін і Ко» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

24.09.2014 Господарським судом Харківської області була винесена ухвала у справі № 922/2576/14, якою до ліквідаційної маси банкрута - ПТ «Седякін і Ко» включено, зокрема, майно учасника ПТ «Седякін і Ко» фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, раніше передане в заставу та іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а також скасовано усі обтяження вказаного майна, а саме:

1) скасовано обтяження за реєстром застав рухомого майна щодо легкового автомобіля SKODA FABIA:

- реєстраційний № 4623014 від 13.03.2007, контрольна сума В38А8Е8Б04, обтяжувач - ХОД АППБ «Аваль»;

- реєстраційний № 9826365 від 14.05.2010, контрольна сума Е2Б552Б216, обтяжувач ХФ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- реєстраційний № 9828574 від 14.05.2010, контрольна сума 0ДЗДББ115Г, обтяжувач ХФ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- реєстраційний № 9828746 від 14.05.2010, контрольна сума 99916031ВВ, обтяжувач ХФ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

2) скасовано обтяження за реєстром застав рухомого майна щодо легкового універсалу-В TOYOTA LAND CRUISER PRADO:

- реєстраційний № 9826365 від 14.05.2010, контрольна сума Е2Б552Б216, обтяжувач ХФ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- реєстраційний № 9828574 від 14.05.2010, контрольна сума 0ДЗДББ115Г, обтяжувач ХФ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- реєстраційний № 9828746 від 14.05.2010, контрольна сума 99916031ВВ, обтяжувач ХФ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- реєстраційний № 9829578 від 17.05.2010, контрольна сума АДД296Е79Г, обтяжувач ХФ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

3) скасовано наступні обтяження, накладені на все рухоме майно ОСОБА_4:

- арешт, реєстраційний номер обтяження 14084329, дата державної реєстрації 20.12.2013, контрольна сума 501Г10Д2А9, в інтересах ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», обтяжувач ВПВР ДВС України, підстава - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 41272613 від 19.12.2013;

4) скасовано наступні обтяження, накладені на нерухоме майно ОСОБА_4:

- арешт, номер запису про обтяження 4004859, дата державної реєстрації 23.12.2013, обтяжувач ВПВР ДВС України, підстава - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 41272613 від 19.12.2013.

20.03.2015 предмет іпотеки - земельну ділянку та житловий будинок, було відчужено на користь громадянки ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки (реєстровий номер 354) та договору дарування житлового будинку (реєстровий номер 351), посвідчених приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В., що підтверджується Інформаційною довідкою № 55582356 від 21.03.2016, копія якої долучена до матеріалів справи.

22.06.2015 постановою Харківського апеляційного господарського суду у справі № 922/2576/14 скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.09.2014, а провадження у справі № 922/2576/14 про банкрутство ПТ «Седякін і Ко» припинено.

Вважаючи, що його права як заставодержателя порушені і Банк втратив реальну можливість реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду та, з урахуванням уточнень до позовної заяви, поданих 30.08.2016, просило визнати факт завдання шкоди неправомірними (скасованими) судовими рішеннями Господарського суду Харківської області майновим інтересам Банку та стягнути на його користь за рахунок держави з Державної казначейської служби України у Харківській області майнову шкоду (збитки) у розмірі 826 383,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що однією з підстав виникнення зобов'язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов'язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов'язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобов'язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов'язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов'язальних правовідносин (постанова Верховного суду України від 18.03.2015 у справі № 3-18гс15).

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 16 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди віднесено до державних органів.

Таким чином, згідно з положеннями ст. 1173 Цивільного кодексу України у випадку завдання збитків державним органом, зокрема й судом, за заподіяну особі шкоду відповідає не державний орган (суд або суддя), а держава.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа) (правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 23.03.2011 у справі № 6-1386св10).

Відтак, Господарський суд Харківської області не є належним відповідачем.

Окрім того, у позовній заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначає, що внаслідок прийняття Господарським судом Харківської області незаконного (скасованого) рішення та наступного неправомірного відчуження майна, переданого в заставу та іпотеку, Банк втратив можливість реалізувати своє право кредитора і заставодержателя та звернути стягнення на предмет застави та іпотеки. А на підтвердження розміру завданих збитків послався на заставну вартість рухомого майна, зазначену в додатку № 1 до договору застави, а також на вартість предмета іпотеки, визначену в п. 1.5 договору іпотеки.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, до додаткових витрат, понесених стороною, яка зазнала збитків, віднесено штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо.

Положеннями ст. ст. 546, 572, 574 Цивільного кодексу України заставу визначено як один з видів забезпечення виконання зобов'язання, що виникає, зокрема, на підставі договору, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі (ч. 2 ст. 575 Цивільного кодексу України).

Таким чином, договори застави або іпотеки, як правочини спрямовані на забезпечення виконання зобов'язання, за своєю правовою природою не являються договорами, на підставі яких виникає право власності на предмет застави або іпотеки, а передання майна в заставу або іпотеку не має наслідком безумовний перехід права власності на таке майно до заставодержателя.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» доказів набуття права власності на предмет застави або іпотеки в порядку, встановленому законом, суду не надало.

Тому лише сам факт вибуття предмету застави та іпотеки з володіння заставодавця не можна вважати за своєю правовою природою збитками в розумінні ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України. Таке відчуження заставленого майна може лише свідчити про можливе порушення прав Банку, як кредитора та заставодержателя.

Крім того, суд зазначає, що внаслідок скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 24.09.2014 у справі № 922/2576/14, зникла підстава для зняття обтяжень з предмету застави та предмету іпотеки, а права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як заставодержателя, можуть бути поновлені. Разом з тим, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надав доказів вчинення дій, спрямованих на захист своїх майнових інтересів, як-то визнання недійсними договорів, на підставі яких було відчужено предмет застави та предмет іпотеки, або відновлення записів про обтяження майна, переданого в заставу та іпотеку в державних реєстрах тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не довело завдання йому збитків, а вимога ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо стягнення на його користь за рахунок держави майнової шкоди (збитків) у розмірі 826 383,00 грн є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Крім того, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд визнати факт завдання шкоди неправомірними (скасованими) судовими рішеннями Господарського суду Харківської області майновим інтересам Банку.

Частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення (постанови Вищого господарського суду України від 30.07.2013 у справі № 922/435/13-г, від 21.09.2016 у справі № 910/31940/15).

Перелік способів захисту прав та інтересів наведений у ст. 16 Цивільного кодексу України, а також ст. 20 Господарського кодексу України, згідно з положеннями яких реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 у справі № 910/743/13).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, якими визначена підвідомчість спорів господарським судам, суд зазначає, що господарський суд розглядає справи, пов'язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. ст. 82, 84 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи. Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 у справі № 910/743/13).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо визнання факту завдання шкоди неправомірними (скасованими) судовими рішеннями Господарського суду Харківської області майновим інтересам Банку фактично спрямована на встановлення певного юридичного факту, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відтак, вказана вимога не може виступати самостійним предметом спору та не відповідає встановленим законом способам захисту прав.

У п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 роз'яснено, що господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо визнання факту завдання шкоди неправомірними (скасованими) судовими рішеннями Господарського суду Харківської області майновим інтересам Банку задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Водночас, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сплатило судовий збір в розмірі 12 395,74 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 498761 від 18.04.2016, долученим до матеріалів справи.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Таким чином, сплачений ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір може бути повернутий Товариству за його клопотанням, а судовий збір, що підлягає розподілу між сторонами, відсутній.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

У позові публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06 грудня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань