РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016Справа № 910/17547/16
За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реал-Контакт"

про визнання договору недійсним, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Самойленко А.В. (представник за довіреністю № 45 від 05.02.2015р.);

від відповідача: Зорич Г.А. (представник за довіреністю від 11.01.2016р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю " Реал-Контакт" (надалі - відповідач) про визнання Договору суборенди №ДС 679 від 19.04.2014р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі вказаного договору отримав у користування нежитлові приміщення на вкрай невигідних для себе умовах, що призвело до неможливості користуватися своїми правами. Як зазначає позивач, при укладенні договору представники сторін діяли за домовленістю, а представник банку, переслідуючи корисливу мету, мав намір заподіяти шкоду та порушити інтереси сторони (позивача), і як наслідок укладений між сторонами договір містить пункти (умови), зокрема, щодо підвищення орендної плати у зв'язку з коливанням курсу долара США, застосування до позивача оперативно-господарських санкцій неспіврозмірних допущеним порушенням, штрафних санкцій за дострокове розірвання договору, неможливість односторонньої відмови від договору без шкоди для банку.

Відповідачем надано для долучення до матеріалів справи відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, при цьому посилаючись на те, що умови договору відповідають загальним засадам цивільного законодавства України щодо свободи договору, вільного встановлення у договорі ціни як його умови, а наявність передбачених умовами договору оперативно-господарських та штрафних санкцій, на думку відповідача, є правомірним, оскільки сторони при укладенні договору усвідомлювали значення своїх дій та такі положення договору не суперечать чинному законодавству України. Відповідач також вказав на те, що позивачем не обґрунтовано невідповідності положень договору актам чинного законодавства та не доведено факту зловмисної домовленості представника однієї сторони (позивача) з іншою стороною (відповідачем).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 18.10.2016р.

В судовому засіданні 18.10.2016р. оголошено перерву до 15.11.2016р.

В судовому засіданні 15.11.2016р. оголошено перерву до 22.11.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2016р. продовжено строк розгляду спору до 08.12.2016р. включно та відкладено розгляд справи до 06.12.2016р.

В судовому засіданні 06 грудня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.04.2014 року між позивачем (суборендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Форум-Менеджмент Груп" (орендар) було укладено договір суборенди №ДС 679 (далі - Договір), відповідно до умов якого орендар зобов'язувався передати в суборенду, а суборендар зобов'язується прийняти, згідно умов цього договору нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: Україна, місто Київ, пров. Куренівський, 12, літера А (далі по тексту - будівля) (п. 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.3. Договору у випадку зростання офіційно встановленого Національним банком України курсу гривні до долару США, який зафіксовано в п. 1.4.1. договору, орендар має право здійснити індексацію-перерахунок платежів по орендній платі за цим договором. Індексація-перерахунок проводиться не частіше, ніж один раз в місяць та здійснюється на дату виставлення рахунку.

Згідно п. 2.4. Договору у разі, якщо суборендар не сплатив орендну плату до останнього дня строку, визначеного у пункті 1.4. цього договору, та протягом терміну від вищезазначеного дня до дня фактичного перерахування коштів відбулося зростання офіційного курсу долара США встановленого НБУ, орендар має право внести суму різниці, що виникла між сумою орендної плати, розрахованої по курсу на день виставлення рахунку, та сумою орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового рахунку на сплату орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового розрахунку на сплату орендної плати, а суборендар зобов'язується сплатити зазначену суму.

Пунктом 5.4. Договору визначено, що у випадку прострочення орендної плати, плати за сервісне обслуговування, порушення строків виконання зобов'язань, передбачених п. 1.5. цього розділу І цього договору, орендар має право застосовувати до суборендаря наступні оперативно-господарські санкції:

5.4.1. обмежити доступ суборендаря до приміщень (обмеження доступу включає заборону, в тому числі шляхом опечатування приміщень, входити до приміщень, забирати, виносити, вивозити будь-яке майно, що знаходиться в приміщеннях, користуватися приміщенням його працівникам, представникам, відвідувачам, або іншим особам, що діють від імені або в інтересах суборендаря);

5.4.2. частково або повністю припинити надання сервісних послуг та/або відключити суборендаря від систем електо- водо- і теплопостачання до моменту повного погашення заборгованості, включаючи штрафні санкції.

Згідно п. 7.3. Договору у випадку припинення дії цього договору суборендар зобов'язаний протягом 3 (трьох) календарних днів повернути орендарю приміщення в первинному стані (відповідно до базового ремонту приміщення) для чого, у випадку необхідності, суборендар зобов'язаний здійснити ремонтні роботи для приведення приміщення в первинний стан, а орендар, в свою чергу, повинен прийняти вказане приміщення по акту приймання-передачі приміщення. Приміщення вважається поверненим з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення. Орендна плата та плата за сервісне обслуговування приміщення нараховується (включаючи день підписання акту прийому передачі).

Пунктом 12.6. Договору визначено, що у випадку довгострокового припинення дії цього договору з ініціативи суборендаря, або у випадку дострокового припинення дії цього договору внаслідок порушення суборендарем своїх зобов'язань, встановлених цим договором, суборендар зобов'язується сплатити орендарю штраф у розмірі трьохмісячної орендної плати (з урахуванням ПДВ) по цьому договору (вартість послуг суборенди), яка буде діяти на момент припинення дії цього договору з урахуванням п.п. 2.3. цього договору. За ініціативою орендаря такий штраф може бути повністю або частково погашений за рахунок гарантійного платежу.

Згідно п. 12.9. Договору у разі порушення строку та умов повернення приміщення, інших строків, зазначених у пунктах 1.2.1., 7.3. договору, або іншого строку, обумовленого сторонами та з урахуванням п. 6.1.1. цього договору, суборендар зобов'язаний сплатити орендарю штраф в розмірі трьохмісячної орендної плати (з урахуванням ПДВ), яка діє в момент припинення дії цього договору (вартість суборенди).

На підставі Договору від 01.05.2014р. про внесення змін до Договору суборенди №ДС 679 від 19.04.2014 року сторони досягли згоди про заміну сторони у зобов'язання (орендаря) за Договором та з 01.05.2014 року новим орендарем за спірним договором став відповідач.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір суборенди №ДС 679 від 19.04.2014 року з тих підстав, що він отримав у користування нежитлові приміщення за спірним договором у вкрай невигідних для себе умовах, що призвело до неможливості користування своїми правами, а лише виконувати обов'язки. Позивач вказує також на те,що спірний правочин було укладено за домовленістю сторін, а представник банку, переслідуючи корисливу мету, мав намір заподіяти шкоду та порушити інтереси сторони (позивача).

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на те, що умови договору відповідають загальним засадам цивільного законодавства України щодо свободи договору, вільного встановлення у договорі ціни як його умови, а наявність передбачених умовами договору оперативно-господарських та штрафних санкцій, є правомірним, оскільки сторони при укладенні договору усвідомлювали значення своїх дій та такі положення договору не суперечать чинному законодавству України. Крім того, відповідач зазначає про те, що позивачем не доведено факту зловмисної домовленості представника однієї сторони (позивача) з іншою стороною (відповідачем).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що пункти 2.3, 2.4. Договору суперечать нормам чинного законодавства та безпідставно надають право орендарю здійснювати перерахунок орендних платежів у зв'язку із зростанням курсу долара США.

Так, позивач зазначає, що відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Натомість згідно ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, пункти 2.3, 2.4. Договору не узгоджуються з положеннями чинного законодавства, оскільки надають право орендарю здійснювати перерахунок орендних платежів у зв'язку зі зростанням курсу долара США, натомість ціна договору визначена в гривні.

Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, водночас сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що з укладеного сторонами Договору вбачається, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які визначені для такого типу договору чинним законодавством України, а пункти 2.3, 2.4. спірного договору не суперечать нормам чинного законодавства України.

Окрім того, позивач посилається на те, що пункти 5.4., 12.6. та 12.9. спірного договору були укладені позивачем на вкрай невигідних для нього умовах, за домовленістю сторін, а представник банку, переслідуючи корисливу мету, мав намір заподіяти шкоду та порушити інтереси сторони (позивача).

Статтею 232 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

При цьому, відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

В п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, умовою недійсності, в порядку ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України, правочину є встановлення того, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє, при цьому, у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Частиною першою статті 237 Цивільного кодексу України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Проте згідно з частиною третьою статті 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно зі статтею 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача (п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Так, позивач вказує на те, що застосування передбачених п. 5.4. Договору оперативно-господарських санкцій у вигляді обмеження доступу до приміщень є недопустимим та оскільки за умовами договору орендар не несе відповідальність за схоронність майна суборендаря, це може призвести до завдання останньому шкоди. А п. 12.6. та п. 12.9. Договору є односторонніми та передбачають лише відповідальність (сплату штрафних санкцій) позивача за дострокове припинення дії договору з ініціативи суборендаря та порушення строку та умов повернення приміщення.

Проте, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 32 - 34 ГПК України на підтвердження того, що спірний договір був укладений представником позивача, внаслідок зловмисної домовленості з іншою стороною договору та на вкрай невигідних для себе умовах, а умови договору про застосування оперативно-господарських санкцій за прострочення сплати орендної плати та штрафних санкцій за дострокове припинення дії договору з ініціативи суборендаря і порушення строку та умов повернення приміщення узгоджується з положеннями розділу V Господарського Кодексу України.

Так, відповідно до ст. 216 учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 217 Господарського Кодексу України у сфері господарювання застосовуються, зокрема, оперативно-господарські санкції.

У відповідності до положень ст. 235 Господарського Кодексу України за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред'явлення претензії порушнику зобов'язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням (ст. 237 Господарського Кодексу України).

Згідно ст. 218 Господарського Кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського Кодексу України).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що в момент укладення сторонами договору не були дотримані вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, а обставини, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та відсутністю підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним.

Судовий збір позивача в розмірі 1 378,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на останнього.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.12.2016р.

Суддя С.М. Морозов