ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року Справа № 923/1070/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П. при секретарі Бєловій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ЗАПОРІЖЖЯ", м.Запоріжжя

до Дочірнього підприємства "Птахогосподарство "Чорнобаївське" Публічного акціонерного товариства "Агрохолдинг Авангард", с. Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області

про стягнення 23703,46 грн

за участю представників сторін:

від позивача - уповноважена особа ОСОБА_1, довір. від 10.06.2016

від відповідача - уповноважена особа ОСОБА_2, довір. від 09.06.2016

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ЗАПОРІЖЖЯ" (позивач) звернувся з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Птахогосподарство "Чорнобаївське" Публічного акціонерного товариства "Агрохолдинг Авангард" (відповідач) 21387,24 грн основного боргу, 1069,36 грн пені, 925,17 грн втрат від інфляції, 321,69 грн 3% річних.

Ухвалами від 01.11.2016 та від 22.11.2016 розгляд справи відкладався.

Відповідач, відповідно до відзиву на позовну заяву, зазначає, що у видатковій накладній від 26.02.2016 № 722 зазначено договір № 05-05/14 від 05.05.2014, а в позовній заяві позивач посилається на інший договір - від 20.01.2016 № 200116/14. З огляду на викладене, відповідач вважає, що суд повинен відмовити в стягненні пені як необґрунтованої вимоги. Крім того, відповідач надав власний розрахунок втрат від інфляції та 3% річних, відповідно до яких він вважає, що розмір втрат від інфляції становить 855,49 грн, а 3% річних - 320,80 грн.

Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ЗАПОРІЖЖЯ" (позивач, постачальник) та дочірнім підприємством "Птахогосподарство "Чорнобаївське" публічного акціонерного товариства "Чорнобаївське", найменування якого було змінено на дочірнє підприємство "Птахогосподарство "Чорнобаївське" публічного акціонерного товариства "Агрохолдинг Авангард" (відповідач, покупець), було укладено договір поставки № 200116/14.

Підпунктом 1 п. 1 договору обумовлено, що в порядку та на умовах, визначених даним договором, позивач зобовязується поставити ветеринарні препарати, добавки, вакцини, миючі та дезінфікуючі засоби, та іншу ветеринарну продукцію (далі - товар), а відповідач прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 4.1 договору ціна за одиницю товару, загальна вартість товару, що поставляється, строки поставки, кількість поставки, зазначається сторонами у специфікаціях до договору.

Згідно з п. 4.2 договору розрахунки за поставлений згідно договору товар здійснюються шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок постачальника шляхом попередньої оплати товару, або за іншою (письмовою чи усною) домовленістю.

Пунктом 13.2 сторони узгодили, що договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2016.

Згідно з ст. 174 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення зобов'язань, відповідно до ст. 11 ЦК України, є зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Між сторонами склалися господарські правовідносини з поставки товару.

Згідно з ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписи п. 6 ст. 265 ГК України встановлюють, що реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 202 ГК України, яка кореспондується зі ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, відповідачем не заперечується та не спростовується належними доказами, що останнім отримано від позивача 138 тис. доз вакцини Gallivac LT за видатковою накладною за № 722 від 26 лютого 2016 року на суму 21387,24 грн.

Поставлений згідно вищезазначеної видаткової накладної товар, на підставі довіреності №32 від 25.02.2016 на отримання 138 тис. доз вакцини Gallivac LT, з боку відповідача прийнято уповноваженою особою, що підтверджується підписом останньої на вказаній накладній.

Відповідач посилається на те, що видаткова накладна №722 від 26 лютого 2016 року не повязана з договором №200116/14 від 20.01.2016, адже в ній не має посилання на цей договір, а є посилання на договір № 05-05/14 від 05.05.2014.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст. 43, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Сторони не надали суду доказів того, що на момент оформлення видаткової накладної № 722 від 26.02.2016 був діючим укладений між ними договір № 05-05/14 від 05.05.2014; не надано доказів взагалі існування чи відсутності між сторонами договору №05-05/14 від 05.05.2014.

Частиною 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший порядок оплати товару.

Однак, прийнявши товар, відповідач не сплатив позивачу його вартість.

Позивач надіслав відповідачу вимогу від 15.08.2016 № 181/Ю про сплату 21387,24грн заборгованості, яка залишена без реагування.

Частиною 1 статті 193 ГК України встановлено обовязок субєктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобовязання закріплені і в статті 526 ЦК України.

Оскільки доказів перерахування основного боргу в сумі 21387,24 грн відповідачем не надано станом на день розгляду спору, тому позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню в повному розмірі.

Оскільки матеріалами справи підтверджується існування заборгованості у розмірі 21387,24 грн, то є підстави для настання правових наслідків невиконання або неналежного виконання зобовязання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Положеннями статті 216 та частини першої статті 218 ГК України також визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України - є штрафні санкції, до яких віднесені штраф і пеня (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Розмір штрафних санкцій, відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Враховуючи вищевикладені норми права, в даному випадку розмір пені повинен бути передбачений договором. Позивачем нараховано 1069,36 грн пені на підставі п. 6.4 договору № 200116/14 від 20.01.2016.

Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, оскільки, як зазначалось вище, в видатковій накладній № 722 від 26.02.2016 відсутні посилання на договір № 200116/14 від 20.01.2016.

Частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання (постанова ВСУ від 16.05.2006 у справі №10/557-26/155).

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача та відповідача, з урахуванням приписів Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, суд вважає, що вірним є розрахунок відповідача. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 320,80 грн 3% річних та 855,49 грн втрат від інфляції.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Птахогосподарство "Чорнобаївське" Публічного акціонерного товариства "Агрохолдинг Авангард" (с. Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області, код 34669071) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ЗАПОРІЖЖЯ" (м. Запоріжжя, вул. Українська/ОСОБА_3, буд. 39/6, код 24912705) 21387,24 грн основного боргу, 855,49 грн втрат від інфляції, 320,80 грн 3% річних та 1311,73 грн витрат зі сплати судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 08.12.2016.

Суддя В.П.Ярошенко