ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Справа № 914/2057/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Давид Л.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", вих.№2/1-08-8464 від 04.11.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 25.10.2016 року, суддя Трускавецький В.П.

у справі № 914/2057/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрус", м. Дрогобич, Львівської області

про стягнення 73189,79 грн.

за участю представників:

від позивача (скаржника) не зявився

від відповідача ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 25.10.2016 року в справі № 914/2057/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрус" на користь Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" 23.501,31 грн. штрафу, 442,48 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, позивач, просить рішення господарського суду Львівської області від 25.10.2016 року в справі № 914/2057/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю. При цьому, апелянт, вказує, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до 193 ГК України господарські санкції, зокрема , пеня, застосовується за порушення будь-яких господарських зобовязань, а не тільки за невиконання грошового зобовязання. Як вказує позивач, п.7.11 Договору, у разі невиконання постачальником взятих на себе зобовязань з поставки товару у строки, зазначені у специфікаціях до даного договору, останній сплачує пеню у розмірі 0,1% від вартості недопоставленого або непоставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості недопоставленого або непоставленого товару. Таким чином, п. 7.11 Договору чітко розділяє правопорушення за які застосовується штраф, а за які пеня.

У відзиві на дану апеляційну скаргу, відповідач заперечив проти її задоволення, просив, суд, рішення господарського суду Львівської області від 25.10.2016 року в справі № 914/2057/16 залишити без змін з підстав того, що судом першої інстанції всебічно та в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Представник позивача (скаржника) в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. справи 145). Однак, представник позивача (скаржника) ОСОБА_3 був присутній при проголошенні вступної та резолютивної частини постанови.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у запереченнях на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

Між сторонами у справі був укладений договір поставки №11117/11-15 від 10.06.2015 р. (далі Договір). За умовами цього Договору постачальник (відповідач у справі) зобовязується поставити покупцеві (позивач у справі) товар, зазначений специфікації (надалі товар), що додається до договору і є його невідємною частиною, а покупець прийняти і оплатити такий товар.

Сторонами погоджувались зміни у Додаткових угодах №1, 2, 3, 4 до Договору.

Обсяг кожної окремої партії товару визначається в рознарядках покупця. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (пункт 5.2, 5.3 Договору).

Згідно із Специфікації №1 від 17.08.2015 р. до Договору відповідач повинен був поставити позивачу паливозаправник ТЗА-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334 (500), конверсійний (кількість 2 штуки, загальна вартість 671.466,00 грн.) та паливозаправник ТЗА-7, на шасі автомобіля УРАЛ-4320, конверсійний (кількість 2 штуки загальна вартість 846.600,00 грн.). Строк поставки, згідно з умовами Додаткової угоди №4 до Договору, до 29.02.2016 р.

Із листів відповідача від 10.06.2015 р. №10/06 та №11/06 вбачається готовність здійснювати поставку паливозаправників та прийняття уповноваженим представником рознарядок на поставку МТР №11/1-1903 від 10.06.2015 р., №11/1-1904 від 10.06.2015 р., №11/1-1905 від 10.06.2015 р. за умовами Договору в загальній кількості 4 штуки.

Відповідачем також отримано рознарядки на поставку МТР №11/1-2318 від 18.08.2015 р., №11/1-2319 від 18.08.2015 р., №11/1-2320 від 18.08.2015 р. за умовами Договору в загальній кількості 4 штуки, в яких приведено у відповідність замовлення до умов Специфікації №1 від 17.08.2015 р.

На виконання умов Договору відповідачем передано, а позивачем прийнято товар, про що свідчать акти приймання-передачі:

- акт №1 від 12.11.2015 р. передано паливозаправник ТАЗ-7, на шасі автомобіля УРАЛ-4320, конверсійний, сума без ПДВ 352.750,00 грн.,

- акт №2 від 08.12.2015 р. передано паливозаправник ТАЗ-7, на шасі автомобіля УРАЛ-4320, конверсійний, сума без ПДВ 352.750,00 грн.,

- акт №3 від 21.12.2015 р. передано паливозаправник ТАЗ-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334, конверсійний, сума без ПДВ 279.777,50 грн.

Доказів належного виконання умов Договору, а саме: поставки паливозаправника ТЗА-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334 (500), конверсійний, кількість 1 штука, вартість 335.733,00 грн.) відповідачем станом на день прийняття рішення суду не подано.

Між сторонами у справі виникли зобовязання з приводу поставки товару на підставі Договору в силу пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судами встановлено, що відповідачем не виконано зобовязання за умовами Договору щодо поставки паливозаправника ТЗА-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334 (500), конверсійний, кількість 1 штука, вартість 335.733,00 грн. Відповідачем не спростовано факту не належного виконання умов Договору в частині поставки товару.

В силу статті 610, частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 7.11 Договору у разі невиконання постачальником взятих на себе зобовязань з поставки товару у строк, зазначені у специфікації до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення 23.501,31 грн. штрафу, колегія суддів зазначає, що такий розрахунок є правильним, а вимога про стягнення штрафу правомірно задоволена судом першої інстанції.

В частині стягнення пені судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог виходячи наступного.

Предметом є позовна вимога про стягнення пені, з підстав невиконання відповідачем (постачальником) умов Договору в частині зобовязань з поставки товару. Таким чином, позивач, окрім неустойки у вигляді штрафу також вимагає стягнення пені. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Разом з тим, суд виходить із того, що між сторонами у даній справі виник спір щодо невиконання у повному обсязі зобовязань з поставки товару, а тому необхідно з'ясувати, яке саме це зобов'язання - грошове чи негрошове.

За змістом положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до частин першої 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналізуючи положення глави 54 ЦК України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Як вже було зазначено вище, у цій справі між сторонами виник спір щодо невиконання зобовязань з поставки товару, тобто, у цьому випадку господарське зобовязання (поставка товару) є негрошовим.

Згідно зі ст. 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. Дана норма статті є відсильною.

Законодавець, розкриваючи зміст понять штрафу та пені у ст. 549 ЦК України, вказує, що штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного, не будь-якого, а саме грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Суд виходить із того, що пеня визначена позивачем за порушення негрошового зобовязання від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення. Законодавством не передбачено нарахування пені за порушення негрошового зобовязання, окрім випадків, визначених ч.2 ст.231 ГК України, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Окрім того, слід зазначити, що положення пункту 7.11 Договору щодо сплати пені та штрафу за порушення строку поставки продукції узгоджується з приписами частини 2 статті 231 ГК України, відповідно до якої у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

У цьому випадку, відсутня сукупність умов для застосування до боржника (відповідача у справі), який порушив господарське зобовязання, санкції передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, оскільки: хоч відповідачем і допущено прострочення негрошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товарів, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій, проте, позивач не є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Доказів, які б підтверджували протилежне позивачем суду не подано.

З аналогічної позиції виходить Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014 р. № 3-1гс14 (справа № 903/610/13).

Відповідно до статті 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 25.10.2016 року в справі № 914/2057/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 12.12.2016 р.

Головуючий -суддя Малех І. Б.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Плотніцький Б.Д.