ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"27" жовтня 2016 р. Справа № 911/2596/14

За скаргою Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України № 373 від 12.09.2016 р. на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо винесення постанови про арешт коштів боржника при виконанні рішення суду

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Ірпіньелектрозвязок

до Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України

про стягнення 555072,82 грн.

Суддя В.М. Бабкіна

секретар судового засідання: Діхтярук Є.А.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 25.03.2016 р.);

від відповідача (скаржника): ОСОБА_2 (довіреність б/н від 11.08.2016 р.);

від відділу ДВС: не зявився.

Обставини справи:

Рішенням господарського суду Київської області від 19.08.2014 р. у справі № 911/2596/14 позовні вимоги ТОВ Ірпіньелектрозвязок до Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України про стягнення 555 072,82 грн. були задоволені повністю.

08.09.2014 р. на примусове виконання вказаного рішення господарським судом Київської області було видано відповідний наказ.

12.09.2016 р. Дочірнє підприємство ШРБУ № 100 ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України звернулось до господарського суду Київської області зі скаргою № 373 від 12.09.2016 р. (вх. № 242/16 від 12.09.2016 р.) на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 05.08.2016 р. Так, скаржник просить суд визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо винесення постанови від 05.08.2016 р. про арешт коштів боржника та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. При цьому, як зазначає стягувач, оскаржувана постанова про арешт коштів боржника у ПАТ ПУМБ фактично прийнята 09.09.2016 р., що вбачається з Інформації про виконавче провадження з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2016 р. для розгляду вказаної скарги боржника у справі № 911/2596/14 було визначено суддю Бабкіну В.М.

Згідно з ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги (ч. 2 ст. 121-2 ГПК України).

Частиною 3 ст. 121-2 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.09.2016 р. було призначено розгляд скарги № 373 від 12.09.2016 р. ДП ШРБУ № 100 ВАТ ДАК Автомобільні дороги України на 27.10.2016 р.

У судовому засіданні 27.10.2016 р. представник скаржника заявив клопотання про відкладення розгляду даної скарги з метою уточнення вимог скарги та підстав, з яких скаржник вважає постанову ВДВС від 05.08.2016 р. у ВП 45080204 про арешт коштів боржника, що містяться на рахунку № НОМЕР_1, незаконною.

Представник стягувача заперечувала проти задоволення клопотання скаржника щодо відкладення розгляду скарги.

Клопотання представника скаржника про відкладення розгляду скарги було залишено судом без задоволення з огляду на недоведення наявності обставин, що унеможливлюють вказаний розгляд скарги у даному судовому засіданні. При цьому судом враховано, що за приписами чинного процесуального законодавства скаржник не позбавлений права звернутися до суду зі скаргою на ту ж постанову ДВС, однак з інших підстав.

У судовому засіданні представник скаржника підтримував вимоги скарги на дії ВПР Департаменту ДВС у виконавчому провадженні ВП № 45080204, представник стягувача, в свою чергу, заперечувала щодо задоволення скарги.

Дослідивши доводи скаржника, матеріали скарги Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України № 373 від 12.09.2016 р., заперечення представника позивача, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні зазначеної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено судом, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 17.10.2014 р. № ВП 45080204 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Київської області № 911/2596/14 від 08.09.2014 р.

У подальшому, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 р. було приєднано виконавче провадження № ВП 45080204 до матеріалів зведеного виконавчого провадження № 49718217 у відділі ДВС Вишгородського РУЮ Київської області.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 49718217 винесена постанова від 05.08.2016 р. ВП № 45080204 про арешт коштів, що містяться на рахунку № 5532 Філії Бобринецький автодор в ПАТ ВЕРНУМ БАНК та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення даної постанови.

Надалі, за результатами перегляду стану виконавчого провадження ВП № 45080204, боржнику стало відомо про винесення при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 49718217 постанови від 05.08.2016 р. ВП № 45080204 про арешт коштів, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 Філії Бобринецький автодор в ПАТ ПУМБ, МФО 334851.

Дочірнє підприємство ШРБУ № 100 ВАТ ДАК Автомобільні дороги України вважає постанову органу ДВС від 05.08.2016 р. ВП № 45080204 про арешт коштів на рахунку філії боржника такою, що підлягає скасуванню у звязку із її незаконністю, виходячи з того, що оскаржувана постанова порушує встановлений порядок звернення стягнень на майно підприємств із державною часткою у статутному фонді.

Зокрема, боржник стверджує, що оскільки його засновником і власником є Публічне акціонерне товариство ДАК Автомобільні дороги України, яке перебуває у державній власності, боржник також належить до державних підприємств. Оскільки нормами ст. 1 Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, то божник стверджує, що в розумінні статті 52 Закону України Про виконавче провадження грошові кошти є майном боржника, на примусову реалізацію якого Законом України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій.

Так як накладення арешту на кошти та майно боржника є одним з заходів примусового виконання рішення суду, то відповідні дії державного виконавця, на думку боржника, також підпадають під дію мораторію.

У звязку з наведеним боржник просить у поданій скарзі визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з винесення постанови від 05.08.2016 р. про арешт коштів боржника та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 р. ВП № 45080204 про арешт коштів боржника.

Судом встановлено, що оскаржуваною постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 р. ВП № 45080204 накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 Філії Бобринецький автодор в ПАТ ПУМБ, МФО 334851, в межах суми 1506909,82 грн.

Стаття 52 Закону України Про виконавче провадження визначає загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника та передбачає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 2-4 ст. 52 Закону України Про виконавче провадження стягнення за виконавчими документами звертається, в першу чергу, на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 19 1 та 26 1 Закону України Про теплопостачання, статті 15 1 Закону України Про електроенергетику, та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Частина 5 ст. ст. 52 Закону України Про виконавче провадження визначає, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

В той же час, статті 65 та 66 Закону України Про виконавче провадження розрізняють підстави та порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника - юридичної особи.

Зокрема, ст. 65 Закону України Про виконавче провадження стосується виключно грошових коштів, як готівкових, так і тих, що перебувають на рахунках у банках або інших фінансових установах.

У свою чергу, ст. 66 Закону України Про виконавче провадження регулює підстави та порядок звернення стягнення на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі - на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

З огляду на норми Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна, цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки держави, недопущення руйнування цілісних майнових комплексів державних підприємств, захисту інтересів держави під час реалізації майна господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об'єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії. Порядок реалізації майна встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003 р. у справі № 1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено: Конституційний Суд України виходить із того, що Закон не порушує конституційної вимоги обов'язковості судових рішень. Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. Тобто Законом встановлюється подовжений на цей період строк їх виконання.

З огляду на п. 6 листа Вищого господарського суду України від 18.05.2006 р. № 01-8/1114 Про Закон України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна, відповідно до частини першої статті 2 Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств.

Згідно з приписом частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

До інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності підприємства, слід відносити лише ті майнові активи, які обліковуються як необоротні згідно з положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 2 "Баланс", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.03.99 № 87 (з подальшими змінами і доповненнями). Дія мораторію не поширюється на ту частину майнових активів підприємства, що обліковуються як оборотні активи, а саме - грошові кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців з дати складання балансу. Отже, оборотні активи підприємств може бути примусово реалізовано для задоволення вимог кредиторів.

До акцій, що належать державі в майні господарських товариств і переданих до статутних фондів підприємств, слід відносити усі види акцій, що зазначені у статті 4 Закону України Про цінні папери і фондову біржу і емітовані іншими акціонерними товариствами. За змістом статті 2 Закону дія мораторію не поширюється на облігації підприємств та векселі, передані державою в установленому порядку до статутного фонду підприємств, зазначених у статті 1 Закону.

Також, як визначив Вищий господарський суд України в постанові від 29.11.2005 р. № 8/914 Про розгляд скарги на дії державної виконавчої служби, відповідно до ст. 1 Закон України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 %, до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. При цьому, в силу ст. 2 Закону, під примусовою реалізацією розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою; продажу майна в процесі провадження справи про банкрутство.

Таким чином, мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств не розповсюджується на оборотні активи підприємства, а також грошові кошти на всіх без винятку рахунках.

З огляду на викладене, враховуючи, що як Закон України Про виконавче провадження, так і Закон України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна, розрізняють поняття грошових коштів та іншого майна боржника, твердження скаржника про те, що грошові кошти є майном, на яке Законом України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на реалізацію, є необгрунтованими.

Чинне законодавство не містить заборони звернення стягнення на кошти боржника на рахунках в банківських установах незалежно від форми власності, за виключенням випадків, встановлених ч. 2 ст. 52 Закону України Про виконавче провадження, до яких спірний рахунок не відноситься.

Таким чином, винесення Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови від 05.08.2016 р. про арешт коштів боржника не суперечить приписам Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Як зазначено у п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З огляду на викладене, скарга Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України № 373 від 12.09.2016 р. на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу Дочірнього підприємства ШРБУ № 100 ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України № 373 від 12.09.2016 р. на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області залишити без задоволення.

Суддя В.М. Бабкіна