КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2016 р. Справа№ 910/12287/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

від позивача: Ніколова В.М.;

від відповідача: не з'явився;

від прокуратури: Щипка В.П.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.08.2016р.

у справі №910/12287/16 (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах

держави в особі Міністерства оборони України

до Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ"

про стягнення 4 609 440,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України (далі - прокуратура) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) про стягнення з Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" (далі - відповідач) 4 609 440,00 грн. штрафних санкцій (з них: 2 592 810,00 грн. - пеня, 2 016 630,00 грн. - штраф), нарахованих за порушення відповідачем своїх зобов'язань з поставки палива за укладеним між позивачем та відповідачем договором №286/1/15/18 від 08.07.2015р.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами, просив суд в позові відмовити. При цьому відповідач наголошував на наступному:

- прокуратура може звернутися до суду для здійснення представництва інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення виключно у випадках, якщо прокуратура доведе наявність таких обставин: орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень не здійснює захист цих цілей; здійснює такий захист неналежним чином; такий орган взагалі відсутній. Однак прокуратурою не доведено існування жодної з вищевказаних обставин;

- у структурі позивача діє юридичний департамент, до компетенції якого входить представництво інтересів Міністерства оборони України у суді. При цьому прокуратурою не вказано, у зв'язку з якими причинами названий структурний підрозділ позивача не виконує свої функції;

- в даному випадку прокуратура не мала законних підстав для подання позову, який розглядається у справі, у зв'язку з чим суд повинен залишити позовну заяву без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/12287/16 від 12.08.2016р. позов задоволено, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 2 592 810,00 грн. та штраф у розмірі 2 016 630,00 грн. Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача на користь Генеральної прокуратури України судовий збір у розмірі 69 141,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12287/16 від 12.08.2016р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- суд повинен був залишити позов без розгляду, оскільки прокуратурою не обґрунтовано наявність підстав для звернення прокуратури з позовом, який розглядається у даній справі;

- умовами укладеного між сторонами Договору чітко визначені істотні умови, а саме кількість палива дизельного - 7600 тонн та його вартість - 145 646 400 грн. Згідно зі специфікацією (картка рахунку 361 за липень-серпень 2016 року) відповідач поставив та отримав оплату по Договору на загальну суму 144 104 548 грн. (сума, визначена Договором з ПДВ в редакції Додаткової угоди №3 від 08.10.2015р.). Тобто, відповідач виконав свої обов'язки за Договором ще 03.12.2015р. (дата останнього платежу);

- судом не було встановлено, що нафтопродукти на суму 28 809 000 грн. визначалися сторонами відповідно до додаткової угоди №5 від 22.01.2016р., згідно з якою передбачалася поставка дизельного палива у кількості, що не визначалася конкурсною документацією під час проведення процедури закупівлі. Окрім того, вказаною додатковою угодою сторонами було змінено ціну за одиницю виміру майже на 2 220,00 грн., хоча такі істотні зміни основного договору могли відбуватися виключно на підставі процедури закупівлі;

- відповідач звертався до позивача з листом №01/291/2 від 30.03.2016р., в якому просив переглянути ціну продукції за укладеним між сторонами Договором в сторону її збільшення. Однак вказаний лист та відповідна специфікація до Договору не надавалися місцевому господарському суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Коршун Н.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.10.2016р.

19.10.2016р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника в судове засідання, призначене на 20.10.2016р.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.10.2016р., у зв'язку із перебуванням судді Коршун Н.М. у відпустці з 18.10.2016р., для розгляду справи №910/12287/16 було визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 20.10.2016р.

В судове засідання 20.10.2016р. з'явився лише представник позивача. Представники прокуратури та відповідача не з'явилися. Представник прокуратури про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, клопотання відповідача було задоволено, розгляд справи відкладено на 17.11.2016р.

В судовому засіданні 17.11.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12287/16 від 12.08.2016р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 17.11.2016р. представники позивача та прокуратури заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 17.11.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 08.12.2016р.

23.11.2016р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

05.12.2016р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

В судове засідання 08.12.2016р. представник відповідача не з'явився.

Зважаючи на те, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях є правом, а не обов'язком сторони, яким вона користується на власний розсуд, колегія суддів задовольнила клопотання відповідача та вирішила розглядати справу без участі його повноважного представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 08.12.2016р. представники позивача та прокуратури підтримали раніше надані пояснення, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 08.12.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, надані у попередньому судовому засіданні, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

08.07.2015р. між позивачем, як замовником, та відповідачем, як постачальником, було укладено договір №286/1/15/18 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 11-16).

За умовами Договору (розділ 1) постачальник зобов'язується постачити у 2015 році паливо рідинне та газ, оливи мастильні (паливо дизельне підвищеної якості Євро) марки С виду ІІ, а саме його еквівалент паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С або паливо дизельне ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами, вказаними в специфікації. Замовник має право зменшувати обсяги закупівлі за Договором залежно від реального фінансування видатків. Керуючись п.3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони встановили, що умови Договору застосовуються до відносин, що виникли між сторонами з 26.06.2015р.

В розділі 3 Договору визначена його ціна, яка відповідно до п.3.1 Договору становить без ПДВ 121 372 000,00 грн., крім того, ПДВ - 24 274 400,00. Ціна Договору, що підлягає оплаті становить 145 646 400,00 грн., в тому числі ПДВ, вартість вантажних робіт в місцях завантаження.

Порядок здійснення оплати наведений в розділі 4 Договору, згідно з п.4.2 якого постачальник зобов'язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; Акт прийому форма №4; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження (додаток 12.4); копію паспорту якості на відвантажену продукцію; Акт прийому-передачі.

В п.5.1 Договору передбачено, що продукція постачається на умовах DDP - склад Замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно із встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів установлених діючими технічними умовами.

Згідно з п.п.7.2, 7.3.2 Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі продукції за бюджетні кошти постачальник сплачує замовнику штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірах, передбачених п.7.3 Договору. За порушення строків постачання продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми.

В п.10.1 Договору передбачено, що останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків до повного їх виконання.

Протягом 2015-2016 років між сторонами було укладено низку додаткових угод (том справи - 1, аркуші справи - 19-27), в яких сторонами, зокрема, коригувались кількість та ціна продукції.

Так, 22.01.2016р. між сторонами було укладено Додаткову угоду №5 до Договору, в якій сторони дійшли згоди доповнити специфікацію, викладену в п.1.1 Договору специфікацією №2 про поставку палива дизельного ДТ-Л-К5, сорт С або паливо дизельне ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM) у кількості 1 746,00 тон загальною вартістю 28 809 000,00 грн. в строк до 31.03.2016р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач та прокуратура зазначали про те, що в порушення умов Договору та Додаткової угоди №5 до нього відповідач не здійснив поставку палива у погоджений сторонами строк, внаслідок чого у позивача виникло право на нарахування відповідачу штрафних санкцій за весь період прострочення.

За розрахунком позивача та прокуратури з відповідача підлягає стягненню 2 592 810,00 грн. пені та 2 016 630,00 грн. штрафу.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій, нарахованих за прострочення виконання ним зобов'язання з поставки позивачу пального.

В апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що повністю виконав свої зобов'язання за укладеним з позивачем Договором ще 03.12.2015р., на підтвердження чого надав картку рахунку 361 за період з 01.07.2015р. по 01.08.2016р.

Однак дане твердження відповідача не приймається судом до уваги, оскільки позивач та прокуратура просять суд стягнути штрафні санкції, нараховані за невиконання умов Договору в редакції Додаткової угоди №5 від 22.01.2016р., тобто по зобов'язанням, які виникли не у 2015 році, а у 2016 році. Окрім того, з відомостей, внесених у картку рахунку, неможливо ідентифікувати, за якими саме додатковими угодами до Договору було здійснено відповідні платежі.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на лист №01/291/2 від 30.03.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 91), в якому він просив позивача переглянути ціну продукції у сторону збільшення або розірвати договори, укладені між сторонами, в тому числі і спірний Договір, з 31.03.2016р., не приймається судом до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази його надіслання чи вручення позивачу.

До того ж, вказаний лист датований 30.03.2016р., тобто за один день до закінчення погодженого сторонами в Додатковій угоді №5 від 22.01.2016р. строку поставки продукції. При чому, ані на дату укладення вказаної додаткової угоди, ані у подальшому періоді відповідач не звертався до позивача з приводу неможливості виконання ним своїх зобов'язань. Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. ст. 626-628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір та додаткові угоди до нього, сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі й щодо порядку і строків поставки продукції.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження виконання своїх договірних зобов'язань перед позивачем з поставки продукції (пального). Зокрема, в п.4.2 Договору передбачено, що постачальник зобов'язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; Акт прийому форма №4; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження (додаток 12.4); копію паспорту якості на відвантажену продукцію; Акт прийому-передачі. Відповідні документи на підтвердження поставки продукції в обумовлений сторонами строк в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В п.7.3 Договору визначено, що за порушення строків постачання продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань перед позивачем, нарахування штрафу та пені є правомірним.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, нарахована за порушення строків поставки на 90 днів (з 31.03.2016р. по 20.06.2016р.), у загальній сумі 2 592 810,00 грн., а також 2 016 630,00 грн. штрафу, нарахованого за прострочення понад 30 днів.

У відзиві на позов та в апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що позов, який розглядається у даній справі, має бути залишений без розгляду з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки прокуратура не мала законних підстав для подання цього позову.

З цього приводу колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до ст. 121 Конституції України на органи Прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

Згідно з положеннями ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Позивачем у даній справі є Міністерство оборони України, яке відповідно до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" здійснює безпосереднє керівництво Збройними Силами України та є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Згідно наданих прокуратурою пояснень, головною військовою прокуратурою на виконання своїх функцій періодично опрацьовується інформація щодо існування простроченої дебіторської та кредиторської заборгованості позивача (Міністерства оборони України), у тому числі за договорами закупівель за державні кошти, що має місце у даній справі, оскільки відповідно до ст. 15 Закону України "Про Збройні Сили України" утримання Збройних Сил України здійснюється виключно за рахунок коштів державного бюджету. Водночас Міністерство оборони України наділено повноваженнями та обов'язком щодо постачання матеріальних ресурсів та іншого майна згідно з потребами Збройних Сил України.

Під час вивчення наданої фінансовим органом позивача інформації було встановлено невиконання договірних зобов'язань перед оборонним відомством зі сторони відповідача за договорами поставки дизельного палива для потреб Збройних Сил України. Зокрема, прокуратурою встановлено, що строк поставки пального за укладеним між сторонами Договором сплив 31.03.2016р., а станом на день звернення даного позову (31.06.2016р.) позивач не вжив жодних заходів для захисту інтересів держави та стягнення штрафних санкцій, що свідчить про неналежне виконання позивачем свого обов'язку по захисту вказаних інтересів. Саме вищезазначені обставини й зумовили звернення прокуратури з позовом в інтересах держави в особі позивача.

Право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (аналогічна правова позиція викладена в п.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 23.03.2012р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справі, підвідомчих господарським судам»).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом не було порушено норми процесуального права у зв'язку з прийняттям позову прокуратури до провадження у даній справі.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам та у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

При цьому необхідно зазначити, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016р. відповідачу було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12287/16 від 12.08.2016р. до винесення Київським апеляційним господарським судом рішення у даній справі.

На дату винесення даної постанови відповідач не надав доказів оплати судового збору за подання апеляційної скарги, у зв'язку з чим відповідна сума судового збору підлягає стягненню за рішенням суду.

Зважаючи на ціну позову та положення ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню 76 055,10 грн. судового збору за апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12287/16 від 12.08.2016р.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12287/16 від 12.08.2016р. - без змін.

2. Стягнути з Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" в дохід Державного бюджету України 76 055,10 грн. (сімдесят шість тисяч п'ятдесят п'ять гривень 10 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ із зазначенням необхідних реквізитів сторони.

4. Матеріали справи №910/12287/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова