ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р.Справа № 916/1458/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мишкіної М.А.

суддів Будішевської Л.О., Таран С.В.

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» - не зявився;

від Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 за довіреністю;

від Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області - не зявився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

на рішення господарського суду Одеської області від 14 вересня 2016 року

по справі №916/1458/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

до

- Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області;

- Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області

про стягнення 1120680,49грн.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 06.12.16р. згідно ст.85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

02.06.2016р. (Дочірнє підприємство) Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (надалі позивач, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (надалі відповідач, Татарбунарський РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області, Відділ ДВС), в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь 1120680,49грн. у тому числі 52702,58грн. 3% річних, 1067977,58грн. інфляційних втрат в рахунок відшкодування підтвердженої шкоди (втрат) у зв'язку із невиконанням рішення господарського суду Одеської області від 14.11.2011р. у справі №30/17-3657-2011.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» зазначило, що рішенням господарського суду Одеської області від 14.11.2011р. по справі №30/17-3657-2011 позов ТОВа «Корпорація «Агросинтез» до ПП «АНАСТАСІЯ Г» про стягнення основного боргу у сумі 1104272,92грн., пені у сумі 37397,17грн., штраф за порушення термінів оплати у сумі 694363,75грн., штрафу за порушення строків передачі належним чином оформленого екземпляру договору застави у сумі 115727,29грн., процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 440321,43грн., витрат по сплаті державного мита у сумі 23921,05грн., витрат на ІТЗ судового процесу у сумі 236,00грн., задоволено у повному обсязі. 02.12.2011р. на виконання рішення був виданий відповідний наказ. Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.04.2013р. було здійснено заміну стягувача ТОВ «Корпорація «Агросинтез» на його правонаступника ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС». 12.02.2012р. відповідачем відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання наказу від 02.12.2011р., проте шестимісячний термін щодо примусового виконання наказу сплинув 12.08.2014р. 06.04.2015р. позивач звернувся до господарського суду Одеської області зі скаргою на бездіяльність відповідача; ухвалою суду від 05.05.2015р. скаргу задоволено та визнано бездіяльність Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області протиправною та незаконною. У зв'язку із тривалим, безпідставним та незаконним невиконанням наказу суду від 02.12.2011р. по справі №30/17-3657-2011, у звязку із недотриманням та порушенням відповідачем норм та положень Закону України "Про виконавче провадження" стягненню з останнього підлягають 52702,58грн. 3% річних та 1067977,58грн. інфляційних втрат в рахунок відшкодування підтвердженої шкоди (втрат), нарахованих за період з 13.08.2014р. по 05.05.2015р. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 25.10.2005р. у справі №32/421.

З посиланням норми ч.1 ст.27, ч.2 ст.30, ч.2 ст.87 ЗУ «Про виконавче провадження», ч.2 ст.625, ст. ст.1173, 1192, 22, 16, 1173, 1166 ЦК України позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

14.07.2016р. Татарбунарський РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області подав суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.07.2016р. залучено до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

31.08.2016р. ГУДКС України в Одеській області подало місцевому господарському суду відзив на позов, в якому зазначило що позов ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.09.2016р. (суддя Степанова Л.В.) у позові ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду обґрунтовано посиланнями на норми ст.ст.15,16, ч.2 ст.625, ч.1 ст.509, ч.ч.1,2 ст.11, ст.599 ЦК України, ст.56 Конституції України, розяснення, які містяться у п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 та вмотивовано тим, що в даному випадку боржником у розумінні ст.609, 625 ЦК України, є ПП «АНАСТАСІЯ-Г», з якого рішенням господарського суду Одеської області від 14.11.2011р. у справі №30/17-3657-2011 стягнуто грошові кошти на користь позивача і яким, за твердженнями позивача, зазначене рішення фактично не виконане. Саме ПП «АНАСТАСІЯ-Г» має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, у звязку з користуванням утримуваними ними грошовими коштами, належними до сплати позивачу. Крім того з Аналізу практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві (Лист Верховного Суду України від 01.07.2014р.) вбачається, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Однак з матеріалів справи не вбачається, що між позивачем та Татарбунарським РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області існують договірні правовідносини. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Отже оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України) (Постанова Верховного Суду України від 20.01.2016р. по справі №6-2759цс15). Крім того, станом на день розгляду справи за заявою позивача відкрито виконавче провадження ВП №51044692 з примусового виконання наказу господарського суду Одеської області від 02.12.2011р. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ИАЙС» не обґрунтовані, безпідставні та задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням суду від 14.09.2016р., ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник, крім доводів, наведених ним в обґрунтування позовної заяви, зазначив, що рішення є таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права, зокрема ст.ст.32-34, 36, 37, 43 ГПК України; рішення підлягає скасуванню з наступних підстав:

- інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні відповідної компенсації (плати). Аналогічна правова позиція про те, до складу грошового зобов'язання входять інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.05.2006р. у справі №10/557-26/155. Окрім цього, така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08.11.2010р. у справі №4/719 та від 15.11.2010 р. у справі №4/720;

- Як вказано Верховним Судом України у постанові від 01.10.2014р. по справі №6-113цс14, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїх постановах від 06.06.2012р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011р. у справі № 6-38цс11, від 17.10.2011р. у справі №6-42цс11;

- враховуючи те, що заборгованість згідно наказу господарського суду Одеської області по справі №30/17-3657-2011 від 02.12.2011р. не погашена у зв'язку із бездіяльністю відповідача при майновій можливості у Боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна, позивач є належним та законним кредитором відповідача щодо отримання нарахування та отримання сум 3%-річних та інфляційних витрат, в якості понесених втрат (збитків) та існування шкоди за рахунок неправомірних та протиправних дій відповідача;

- статті 509, 599, 625 ЦК України розміщені в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Подібну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012р. по справі №6-49цс12, яка відповідно до приписів статті 111-28 ГПК України має враховуватися судами;

- судом самостійно без правового обґрунтування, керуючись власною думкою, котра співпадає лише із оманливим твердженням відповідача та не співпадає із чинним законодавством України, зроблено підміну понять при оцінці існуючих доказів та врахування їх при винесенні рішення.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.10.2016р. відновлено ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги; прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні.

08.11.2016р. Татарбунарський райвідділ ДВС ГТУЮ в Одеській області подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити оскаржене рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник Татарбунарського райвідділу ДВС ГТУЮ в Одеській області заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги з підстав законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» та ГУДКС України в Одеській області своїх представників в засідання суду апеляційної інстанції не направили.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Татарбунарського райвідділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного перегляду, що рішенням господарського суду Одеської області від 14.11.2011р. по справі №30/17-3657-2011 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» до Приватного підприємства «АНАСТАСІЯ Г - стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 1104272,92грн., пеню у сумі 37397,17грн., штраф за порушення термінів оплати у сумі 694363,75грн., штраф за порушення строків передачі належним чином оформленого екземпляру договору застави у сумі 115727,29грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у сумі 440321,43грн., витрати по сплаті державного мита у сумі 23921,05грн., витрати на ІТЗ судового процесу у сумі 236,00грн. (т.1, а.с.18-23).

02.12.2011р. на виконання вищезазначеного рішення був виданий відповідний наказ.

12.02.2012р. постановою Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання наказу від 02.12.2011р.; боржник ПП «Анастасія-Г», стягувач ТОВ «Корпорація «Агросинтез» .

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.04.2013р. було здійснено заміну стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС».

31.10.2013р. постановою заступника начальника Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області було повернуто виконавчий документ (наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданий 02.12.2011р.) стягувачу ТОВ «НІКО-ТАЙС» (т.1, а.с.113-114).

10.02.2014р. ТОВ «НІКО-ТАЙС» звернулось до Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області з завою про відкриття виконавчого провадження щодо виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. (т.1, а.с.111-112).

Постановою заступника начальника Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області від 12.02.2014р. відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. (т.1, а.с.119-120).

30.12.2014р. постановою державного виконавця Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області повернуто виконавчий документ (наказ господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданий 02.12.2011р.) стягувачу ТОВ «НІКО-ТАЙС» (т.1, а.с.120зворот).

06.04.2015р. ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до господарського суду Одеської області зі скаргою на бездіяльність Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якій просило суд, крім іншого:

- визнати дії Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області під час виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р., котрі виразились у винесенні постанови Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області від 30.12.2014р. про повернення наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», протиправними, передчасними та незаконними;

- визнати недійсною та скасувати постанову Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області від 30.12.2014р. про повернення наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження»;

- визнати бездіяльність Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області за період з 12 лютого 2014 року по 30 грудня 2014 року під час примусового виконання наказу господарського суду Одеської області по справі №30/17-3657-2011 від 02.12.2011р. протиправною та незаконною (т.1, а.с.122-126).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.05.2015р. скаргу ТОВа «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено та, зокрема:

- визнано протиправними та передчасними дії Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області під час виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р., котрі виразились у винесенні постанови Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області від 30.12.2014р. про повернення наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження»;

- визнано недійсною та скасовано постанову Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області №ВП42022556 від 30.12.2014р. про повернення наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011 від 02.12.2011р. стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження»;

- визнано бездіяльність Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області під час примусового виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011 від 02.12.2011р., котра виразилась у не перевірці майнового стану боржника на підставі п.4 ст.20 ЗУ «Про виконавче провадження» відповідно до клопотань ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» (вих №03-2/03 від 03.03.2014р., вих №03-3/03 ВІД 03.03.2014р.) про перевірку інформації щодо наявності майна боржника, протиправною та незаконною.

Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області від 15.05.2015р. відновлено виконавче провадження ВП №42022466 з приводу виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. (т.1, а.с.139).

Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області від 11.04.2016р. ВП №42022466 закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. у звязку з непредявленням стягувачем до виконання виконавчого документа протягом трьох місяців з моменту отримання постанови про відновлення виконавчого провадження (т.1 а.с.144).

Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області від 12.05.2016р. відкрите виконавче провадження ВП №51044692 з примусового виконання наказу господарського суду Одеської області №30/17-3657-2011, виданого 02.12.2011р. (т.1, а.с.155).

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» про стягнення з відповідача 52702,58грн. 3% річних та 1067977,58грн. інфляційних втрат в рахунок відшкодування підтвердженої шкоди (втрат), зокрема, посилається на невиконання відповідачем рішення господарського суду Одеської області від 14.11.2011р. по справі №30/17-3657-2011 та зазначає, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі N 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі N 6-38цс11).

Місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» з огляду наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності із ст. 22 ЦК України, що кореспондується з положеннями ст.224 ГК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст. 87 ЗУ «Про виконавче провадження», збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодування в порядку, встановленому законом.

Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.ч.1,2).

Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже на відміну від загальної норми ст.1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини), спеціальна норма ст.1173 ЦК України допускає відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів, тобто за наявності трьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, збитків та їх розміру, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками).

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч.1 ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» посилалось на приписи ст.625 ЦК України, вважаючи, що саме орган ДВС має відповідати за невиконання грошового зобовязання боржником у виконавчому провадженні, оскільки допустив протиправну бездіяльність.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 3.1, 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Вищий господарський суд надав наступні розяснення «Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.» .

Відповідно до розяснень, які містяться у п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Господарським судом Одеської області 14.11.2011р. було прийнято рішення по справі №30/17-3657-2011 про стягнення коштів саме з ПП «Анастасія-Г».

Колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку, боржником у розумінні ст. 625 ЦК України, є Приватне підприємство «Анастасія-Г» з якого рішенням господарського суду Одеської області від 14.11.2011р. у справі №30/17-3657-2011 стягнуто грошові кошти на користь ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (правонаступником якого наразі є ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») і яким, за твердженнями позивача, зазначене рішення фактично не виконане.

Отже саме ПП «Анастасія-Г» має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора (ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Верховний суд України в своєму листі від 01.07.2014р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» зазначив про те, що судам слід мати на увазі, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Матеріали справи свідчать, що між ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» та Татарбунарським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не існують будь-які договірні правовідносини.

Правовідносини між сторонами по справі виникли у звязку з виконанням відповідачем у примусовому порядку наказу господарського суду Одеської області №30/14-3657-2011 від 02.02.2011р. про стягнення з ПП «Анастасія-Г» грошових коштів.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до виконання органом ДВС виконавчого документа про стягнення коштів не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України)

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 20.01.2016р. у справі №6-2759цс1.

Відповідно до ч.1 ст.111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України та ч. 2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також, інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, які (пояснення) на вимогу суду, мають бути викладені письмово. Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розглядові в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» з підстав його невідповідності вимогам законодавства.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» відхиляє з огляду наступного.

Посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 6.06.2012р. у справі №6-49цс12 колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку у постанові йдеться про те, що зобов'язання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 - 550 ЦК України.

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» помилково ототожнює боржника із органом виконавчої служби, безпідставно вважаючи, що орган примусового виконання рішень суду має нести відповідальність у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за невиконання рішення суду. Також позивач помилково вважає, що 3% річних та інфляційні втрати є збитками відповідно до ст.87 ЗУ «Про виконавче провадження».

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що нарахування інфляційних та 3% річних позивач має право проводити на заборгованість ПП «Анастасія-Г» до моменту повного погашення.

Законодавством передбачена можливість заявлення в суді вимог до органу державної влади, який допустив протиправну бездіяльність, про стягнення шкоди (ст.1173 ЦК України), але позивач помилково ототожнює таку шкоду із відповідальністю боржника у виконавчому провадженні за ст.625 ЦК України.

Приймаючи наказ суду до виконання, орган Державної виконавчої служби не переймає на себе зобовязання оплатити заборгованість, а є лише органом, який здійснює примусове виконання рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги відтворюють мотиви позовної заяви ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», не свідчать про неправильність висновків місцевого господарського суду та підставою для скасування рішення слугувати не спроможні

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 14.09.2016р. відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, зміні або скасуванню не підлягає, відтак - залишається без змін.

Керуючись ст.ст.99, 101-103,105 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 14.09.2016р. залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 12.12.2016р.

Головуючий суддя Мишкіна М.А.

Суддя Будішевська Л.О.

Суддя Таран С.В.