РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016Справа №910/18793/16

За позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

про стягнення 42 870,40 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Дзюбайло О.О. (довіреність № 01-22/7-8 від 04.01.2016)

від відповідача: Шахрай М.О. (довіреність б/н від 12.04.2016)

від третьої особи: Колода Є.Г. (довіреність № 11 від 17.02.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД" (відповідача) 42870,40 грн., з яких: 36304,38 грн. - основний борг, 5606,17 грн. - пені, 502,66 грн. - 3% річних, 457,19 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 від 23.10.2012 в частині оплати орендної плати за період з березня 2016 року по 14 квітня 2016 року, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 36304,38 грн. Також у зв'язку із прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані: 5606,17 грн. - пені, 502,66 грн. - 3% річних, 457,19 грн. - інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2016 порушено провадження по справі № 910/18793/16 та призначено її до розгляду на 17.11.2016.

27.10.2016 та 10.11.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

10.11.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач посилається на те, що акт повернення орендованого майна був своєчасно направлений позивачу, що свідчить про належне виконання зобов'язань орендаря перед позивачем. У зв'язку із опломбуванням представниками Київської митниці ДФС орендованого приміщення, у відповідача відсутня можливість здійснювати господарську діяльність в орендованому приміщенні, а також володіти та користуватися орендованим майном, та як наслідок обов'язок здійснення орендної плати відсутній. За доводами відповідача, неможливість останнім користуватись орендованим приміщенням підтверджується також відключенням подачі електричної енергії до орендованих приміщень, що було здійснено у жовтні 2015 року.

15.11.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 залучено до участі у справі №910/18793/16 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, розгляд справи відкладено на 06.12.2016.

22.11.2016 через відділ діловодства суду позивачем подано пояснення щодо отримання від відповідача для підписання акту повернення орендованого майна.

05.12.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли докази направлення третій особі копії позову та доданих до нього документів.

Представник позивача в судовому засіданні 06.12.2016 надав суду пояснення по суті позовних вимог, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав, що наведені у письмових запереченнях на позов та подав суду клопотання про зменшення розміру пені.

Представник третьої особи підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене та те, що за висновками суду документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 06.12.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.10.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець, третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД" (орендар, відповідач) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину приміщення на третьому поверсі терміналу "D", загальною площею 31,0 кв.м. (далі - майно), що перебуває на балансі державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (балансоутримувача) та розміщене за адресою: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (п. 1.1., п. 1.2 договору).

За актом № 1 від 23.10.2012 орендодавець передав, а орендар отримав частину приміщення на третьому поверсі терміналу "D", загальною площею 31,0 кв.м.

Відповідно до п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі.

Згідно із п. 3.3. договору у редакції додаткової угоди №1 від 04.12.2013, орендна плата за кожний наступний рік визначається шляхом коригування орендної плати за попередній рік на індекс інфляції за наступний рік.

Відповідно до п. 3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15-го числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Згідно із додатковим договором від 07.07.2015 сторони погодили, що за відсутності згоди на продовження строку оренди майна - договір припиняється, а орендар зобов'язаний звільнити орендоване майно з 07.10.2015. Обов'язок орендаря в частині звільнення орендованого майна 07.10.2015 припиняється у випадку, якщо до вказаної в цьому пункті дати Міністерством інфраструктури України буде надано дозвіл (погодження) на продовження строку дії договору.

З урахуванням відсутності відповідного дозволу Міністерства інфраструктури України, з 07.10.2015 у відповідача виникло зобов'язання звільнити орендоване майно та договір оренди припинив свою дію.

Відповідно до п. 10.8 договору, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається балансоутримувачу. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження.

Пунктом 5.14. договору на відповідача покладення обов'язок, у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу (позивачу) орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Згідно із п. 10.9 договору майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов'язок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на орендаря.

14.04.2016 відповідач повернув позивачу орендоване майно, а саме частину приміщення на третьому поверсі терміналу "D", загальною площею 31,0 кв.м., що розміщене за адресою: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Позивач виставив відповідачу рахунки-фактури №76/241 від 31.03.2016, №76/362 від 30.04.2016, з доданими до них актами приймання-здачі виконаних послуг від 31.03.2016, від 30.04.2016 на загальну суму 87130,51 грн., з яких до сплати на користь позивача належить 36304,38 грн.

Відповідно до п. 5.2 договору, орендар зобов'язаний до 15-го числа місяця, наступного за звітним, самостійно одержувати бухгалтерії балансоутримувача (позивача) акт приймання-передачі виконаних послуг та рахунок. Підписаний акт приймання-передачі виконаних послуг орендар зобов'язаний повернути в бухгалтерію позивача протягом п'яти днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом п'яти днів акт приймання-передачі виконаних послуг не буде повернуто позивачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаний сторонами.

Згідно із п. 5.2. договору акти приймання-здачі виконаних послуг від 31.03.2016, від 30.04.2016 вважаються підписаними сторонами.

Позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 35-28/5-22 від 29.04.2016 про сплату 24752,98 грн. заборгованості, що виникла за березень 2016 року та претензію № 35- 28/5-34 від 22.06.2016 про сплату боргу на суму 11551,40 грн. за квітень 2016 року.

Оскільки, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 від 23.10.2012, орендну плату за березень 2016 року по 14 квітня 2016 року не здійснив, позивачем заявлено вимогу про стягнення 36304,38 грн. заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 від 23.10.2012.

У зв'язку із прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані: 5606,17 грн. - пені, 502,66 грн. - 3% річних, 457,19 грн. - інфляційних втрат.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1, 3 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Судом встановлено, що Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" яке є балансоутримувачем приміщення та одночасно не є стороною за договором оренди.

Однак, пунктом 3.6. договору передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Частиною 2 ст. 527 ЦК України передбачено, що кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженною на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Отже, договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 від 23.10.2012 передбачає виникнення прав у ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" за вказаним договором, а тому ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"є уповноваженою особою приймати виконання відповідачем зобов'язання зі сплати орендної плати і, відповідно, вимагати його виконання.

Частиною 2 ст. 795 ЦК України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

З урахуванням положень статей 653, 795 ЦК України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним (п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" №12 від 29.05.2013).

Вищенаведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 20.11.2012 по справі № 3-54гс12.

Пунктом 3.11 договору передбачено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Як встановлено судом, відповідач 14 квітня 2016 року повернув позивачу за актом приймання передачі орендоване приміщення.

Обставини щодо повернення відповідачем орендованого приміщення 14.04.2016 встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2016 по справі №910/4422/16 за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Преса-Трейд", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області про стягнення 135372,77 грн. Вищевказаним рішенням суду позовні вимоги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задоволено повністю.

Так, у рішенні Господарського суду міста Києва від 28.04.2016 встановлено, що у зв'язку із відсутністю дозволу Міністерства інфраструктури, відповідач з 07.10.2015 зобов'язаний був повернути орендоване майно. Судом встановлено наявність вини Товариства з обмеженою відповідальністю "Преса-Трейд" у неповерненні майна протягом трьох днів після закінчення строку оренди, оскільки не звільнено орендоване приміщення, що в свою чергу, унеможливило підписання позивачем акту приймання-передачі майна з оренди.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, факти встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2016 по справі №910/4422/16 повторного доведення не потребують.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача щодо відсутності його вини у неповерненні майна та наявності прострочення позивача є безпідставними.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми законодавства та положення договору оренди, за висновками суду позивач правомірно здійснив нарахування орендної плати до дня повернення майна, тобто до 14.04.2016.

За розрахунком позивача заборгованість відповідача за договором оренди з березня 2016 року по 14 квітня 2016 року становить 36304,38 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки, відповідачем не виконано зобов'язання щодо сплати оренди за період з березня 2016 року по 14 квітня 2016 року, заборгованість у сумі 36304,38 грн. відповідачем не спростована, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення заборгованості у розмірі 36304,38 грн., у зв'язку із чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення пеню у сумі 5606,17 грн., 3% річних у сумі 502,66 грн. та інфляційні втрати у сумі 457,19 грн., нарахованих за період з 16.04.2016-10.10.2016, з 16.05.2016 по 10.10.2016.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п. 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Розрахунки пені у сумі 5606,17 грн., 3% річних у сумі 502,66 грн. та інфляційних втрат у сумі 457,19 грн. є арифметично вірними, у зв'язку із чим, суд задовольняє позовні вимоги у цій частині.

У судовому засіданні 06.12.2016 представником відповідача було подано суду клопотання про зменшення розміру пені в порядку ч. 3 ст.83 ГПК України.

Згідно із ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків).

Однак, зазначені у клопотанні доводи щодо наявності прострочення кредитора, у зв'язку із неприйняттям позивачем приміщення з оренди, як встановлено судом вище, не відповідають дійсним обставинам справи. Посилання на те, що позивач не понесе реальних збитків є виключно припущеннями відповідача, що не можуть бути підставою для зменшення розміру пені в розумінні статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України.

Інших обґрунтованих обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру пені, відповідачем не наведено.

Також суд зазначає, що зменшення розміру неустойки у виняткових випадках є правом, а не обов'язком суду.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД" про стягнення 42870,40 грн., з яких: 36304,38 грн. - основний борг, 5606,17 грн. - пені, 502,66 грн. - 3% річних, 457,19 грн. - інфляційних втрат.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСА-ТРЕЙД" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 26, офіс 68 літ. "А", ) на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08307, Київська область, м. Бориспіль, міжнародний аеропорт "Бориспіль", ) 36304,38 грн. - основний борг, 5606,17 грн. - пені, 502,66 грн. - 3% річних, 457,19 грн. - інфляційних втрат. та судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2016.

Суддя С.О. Турчин