ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа № 922/3478/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Барбашова С.В. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 (довіреність № 687 від 02.06.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Старовірівка, Шевченківського району Харківської області (вх. № 5699 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 03.08.2015 у справі № 922/3478/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Старовірівка, Шевченківського району Харківської області

про стягнення 91 224,00 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 91224 грн., в тому числі: 34120 грн. заборгованості по сплаті орендної плати за договором суборенди майна від 15.04.2014 № 01-04-АР за період з січня по квітень 2015 року та 57104 грн. неустойки за прострочення виконання зобов'язання зі сплати орендної плати за цим Договором.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03 серпня 2015 року у справі № 922/3478/15 (суддя Пономаренко Т.О.) в позові відмовлено частково. З відповідача на користь позивача стягнуто 34120 грн. боргу та 555,76 грн. неустойки. В задоволенні частини позовних вимог про стягнення 56548,24 грн. неустойки відмовлено.

Відповідач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.01.2016 о 12:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 розгляд справи відкладено на 04.02.2016 об 11:30 год.

У судовому засіданні 04.02.2016 оголошено перерву до 11.02.2016 о 12:00 год.

11.02.2016 позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 1679), в якому просить рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення, з підстав, викладених у даних письмових поясненнях.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11 лютого 2016 року у справі 922/3478/15 клопотання позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз імені заслуженого професора ОСОБА_4.

Провадження у справі на час проведення судової почеркознавчої експертизи зупинено.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 у справі №922/3478/15 провадження у даній справі було поновлено для розгляду вищезазначеного клопотання судового експерта (вх. № 4019 від 14.04.2016).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.04.2016 у справі №922/3478/15 клопотання судового експерта (вх. № 4019 від 14.04.2016) про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи задоволено. Зобов'язано сторони надати апеляційному господарському суду вищезазначені матеріали, необхідні для проведення призначеної судом експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення судової почеркознавчої експертизи.

01.06.2016 на адресу суду від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора ОСОБА_4 надійшло повідомлення № 3509 від 26.05.2016 про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи за справою №922/3478/15, у зв'язку з ненадходженням на адресу Інституту необхідних для проведення експертизи відповідних документів та несплатою рахунку вартості експертних робіт.

Ухвалою суду від 17.10.2016 провадження у справі поновлено. Розгляд скарги призначено на 01 листопада 2016 р. о 10:00 год. Позивача та відповідача було зобов'язано надати суду апеляційної інстанції письмові пояснення в обґрунтування своїх правових позицій в даній справі.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.11.2016, у звязку із неявкою представників сторін та ненаданням письмових пояснень в обґрунтування правових позицій в даній справі, розгляд справи відкладено на 01 грудня 2016 р. об 11:30 год.

Позивач в судове засідання 01.12.2016 не зявився, свого представника для участі при розгляді даної справи не направив, хоча судом апеляційної інстанції вжито належні заходи щодо його повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Причини неявки позивача суду невідомі.

Згідно з частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частинами першою та другою статті 101 та пункту 7 частини другої статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні 01.12.2016 відповідача та його уповноваженого представника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи, 15.04.2014 між позивачем ФОП ОСОБА_3 (Орендодавець) та відповідачем ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди майна за №01-04-АР (далі - Договір суборенди) відповідно до пункту 1.1. якого, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно згідно переліку, що розташоване за адресою: вул. Броненосця Потьомкін, буд. №1-Б, м. Харків (том 1 аркуші справи 18-23).

Факт передачі майна в орендне користування підтверджується наявним в матеріалах справи ОСОБА_5 прийому-передачі орендованого майна від 15.04.2014, який підписаний між сторонами у справі та скріплений їх печатками (том 1 аркуш справи 24).

Із матеріалів справи також вбачається, що право на користування Об'єктом суборенди та на передачу його в користування третім особам виникло у позивача на підставі договору оренди майна №140401/1 від 01 квітня 2014 року, укладеного між ним Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпро Інвест" (том 1 аркуші справи 11-17).

У пункті 4.2. Договору суборенди сторони встановили плату за користування Об'єктом суборенди за один календарний місяць в розмірі 12320,00 грн.

Відповідно до пункту 4.3. Договору суборенди з дня підписання ОСОБА_5 прийому-передачі, Орендар зобов'язується щомісячно в строк до 5 числа кожного поточного місяця за поточний сплачувати Орендодавцю орендну плату за користування Об'єктом суборенди будь яким не забороненим діючим законодавством способом протягом всього строку дії Договору суборенди.

Згідно з пунктом 5.1. Договору суборенди цей договір діє з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і до закінчення строку оренди. Строк оренди за цим договором складає - один календарний рік з моменту підписання акту прийому-передачі до цього договору.

Припинення дії цього договору здійснюється після закінчення строку, на який договір укладено, і в результаті дострокового розірвання договору (пункт 5.3. Договору суборенди).

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно зі статтею 283 Господарського кодексу України одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Позивач зазначив, що протягом всього терміну дії спірного Договору суборенди належним чином виконував взяті на себе зобов'язання, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобовязань, орендні платежі сплачував несвоєчасно та, за даними позивача, має заборгованість з орендної плати за період січень - квітень 2015 року в сумі 34120,00 грн., а саме:

- за січень 2015 року заборгованість складає 3320,00 грн.;

- за лютий 2015 року заборгованість складає 12320,00 грн.;

- за березень 2015 року заборгованість складає 12320,00 грн.;

- за період з 01.04.2015 по 15.04.2015 заборгованість складає 6160,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до господарського суду Харківської області із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 34120,00 грн. заборгованості зі сплати за оренду за договором від 15 квітня 2014 року № 01-04-АР, а також 57104,00 неустойки за прострочення виконання зобов'язання зі своєчасної сплати за оренду.

Приймаючи рішення у даній справі господарським судом під час розгляду справи встановлено, що відповідачем в установленому порядку жодним чином не спростовано обставини, на які посилається позивач стосовно неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди №01-04-АР від 15.04.2014, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 34120,00 грн. за період січень - квітень 2015 року визнано судом нормативно та документально доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню в цій частині у повному обсязі.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (частина перша статті 216 Господарського кодексу України).

Згідно частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 Господарського кодексу України).

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.3. Договору суборенди сторони погодили, що у разі прострочення сплати орендної плати чи прострочення поповнення суми Гарантійного платежу до розміру і в строки, передбачені цим договором, Орендар повинен сплатити Орендодавцю штраф у розмірі: від 1 до 10 днів - штраф у розмірі 5% від простроченої суми за кожний день прострочення; від 10 днів до 30 - штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожний день прострочення; більше 30 днів - штраф у розмірі 15% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення з відповідача неустойку в розмірі 57 104,00 грн. за період з 05.01.2015 по 12.05.2015, яка нарахована на підставі пункту 6.3. Договору суборенди.

Дослідивши Договір суборенди в сукупності з нормами діючого законодавства, котрі направлені на забезпечення виконання зобов'язань, господарський суд визначився, що у пункті 6.3. Договору суборенди в якості відповідальності відповідача за порушення виконання зобов'язання, передбачена саме пеня згідно статті 549 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд, здійснивши перерахунок пені, з врахуванням обмеження її розміру подвійною обліковою ставкою НБУ, у відповідності до вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, дійшов висновку, що пеня підлягає частковому стягненню з відповідача, в межах заявленого позивачем періоду нарахування з 05.01.2015 по 12.05.2015 в розмірі 555,76 грн., а в іншій частині позовних вимог щодо стягнення неустойки в сумі 56548,24 грн. відмовив, у зв'язку з необґрунтованістю.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Стаття 34 Господарського процесуального кодексу України встановлює правила допустимості доказів і згідно вказаної норми закону обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що на протязі дії Договору суборенди він, як орендар, належним чином виконував взяті на себе зобовязання з внесення орендної плати, що підтверджується доданими до апеляційної скарги квитанціями до прибуткового касового ордеру. Неможливість надання цих доказів суду першої інстанції відповідач пояснює тим, що він не отримував ухвал суду, оскільки не знаходився у місті Харкові, а тому просить врахувати надані докази під час повторного розгляду справи. Зокрема, відповідач зазначив, що за період з січня 2015 року по квітень 2015 року ним було сплачено, а позивачем прийнято суму в розмірі 40640,00 грн., про що свідчать копії квитанцій від 05.03.2015 на суму 12320,00 грн., від 27.03.2015 на суму 9000,00 грн., від 07.04.2015 на суму 10000,00 грн. та від 08.04.2015 на суму 2300,00 грн. Крім того, відповідач в підтвердження проведених оплат та прийняття позивачем цих платежів надав суду апеляційної інстанції копії квитанцій № 01/04 від 15.04.2014 на суму 6160,00 грн., б/н від 20.09.2014 на суму 61600,00 грн., б/н від 20.09.2014 на суму 12320,00 грн. та копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 25.11.2014 на суму 12320,00 грн.

Частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно частини другої цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Ретельно дослідивши надані заявником апеляційної скарги документи та наведені на підтвердження його правової позиції мотивування, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором оренди від 15.04.2014 № 01-04-АР та існування у нього заборгованості перед позивачем в сумі 34120,00 грн., яка виникла саме у період з 01.01.2015 по 15.04.2015, не спростований скаржником під час повторного перегляду справи в апеляційному порядку.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 25 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем було підписано ОСОБА_5 звіряння взаємних розрахунків за період з 15.04.2014 по 25.11.2014 (том 1 аркуш справи 69), в якому міститься вся інформація щодо розрахунків між сторонами за Договором суборенди за вказаний період. При цьому, достовірність розрахунків, що зафіксовані в даному ОСОБА_5 звіряння, підтверджується печатками та підписами сторін. ОСОБА_5 актом позивач та відповідач засвідчили факт відсутності заборгованості станом на 25.11.2014.

Дослідженням змісту даного ОСОБА_5 звіряння колегією суддів також встановлено, що 20 вересня 2014 року жодного платежу відповідач на користь позивача не здійснював, у тому числі за спірною квитанцією від 20.09.2014 на суму 61600,00 грн.

Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що 29 січня 2015 року між позивачем та відповідачем також було підписано та скріплено печатками ОСОБА_5 звіряння взаємних розрахунків за період з 15.04.2014 - 29.01.2015 (том 1 аркуш справи 239). ОСОБА_5 сторони засвідчили, що станом на 29.01.2015 відповідач (орендар) має заборгованість перед позивачем в сумі 24640,00 грн. Жодних платежів, проведених відповідачем 20.09.2014 на суму 61600,00 грн., даним актом сторони не зафіксували.

Таким чином, підписавши зазначені ОСОБА_5 звіряння, оригінали яких досліджені колегією суддів в ході повторного розгляду справи, відповідач двічі підтвердив, що ним не здійснювалась сплата коштів за користування обєктом оренди по Договору суборенди згідно квитанції від 20.09.2014 на суму 61600,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, всі оплати, які були проведені відповідачем у 2014 році, враховані сторонами під час складання та підписання ОСОБА_5 звіряння, а тому надані відповідачем суду апеляційної інстанції квитанції, що датовані до 25.11.2014, колегією суддів до уваги не приймаються.

Колегія суддів вважає, що відповідачем в порушення обовязку доказування не доведено суду апеляційної інстанції того факту, що надані ним до апеляційної скарги копії квитанцій від 05.03.2015 на суму 12320,00 грн., від 27.03.2015 на суму 9000,00 грн., від 07.04.2015 на суму 10000,00 грн. та від 08.04.2015 на суму 2300,00 грн. підтверджують сплату орендарем заборгованості, що виникла саме у спірний період з 01.01.2015 по 15.04.2015, оскільки у зазначених квитанціях відсутні посилання, за які місяці відповідачем здійснюється сплата орендних платежів. При цьому, згідно ОСОБА_5 звіряння взаємних розрахунків (період 15.04.2014-29.01.2015) по Договору суборенди, у відповідача перед позивачем станом на 29.01.2015 також визначена сума заборгованості в розмірі 24640,00 грн., яка охоплює також й інший, не спірний період.

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів визначає, що господарським судом першої інстанції при вирішенні даного спору, на підставі оцінки зібраних у справі доказів в їх сукупності, зроблені правильні висновки, щодо наявності правових підстав щодо задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 34120,00 грн. та нарахованої за прострочення виконання зобовязання пені в сумі 555,76 грн.

Підстав для скасування рішення місцевого господарського суду за наведених в апеляційній скарзі доводів, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідач не спростував належними і допустимими доказами факти та обставини, які позивач повідомив суду під час розгляду справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Належних обґрунтувань, з посиланням на норми права, які б спростовували висновки суду першої інстанції, відповідачем в апеляційній скарзі не наведено, у зв'язку з чим колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення згідно з положеннями статті 104 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні якого господарським судом Харківської області здійснено всебічний, повний та об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, надано належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й твердженням сторін, а також правильно застосовано норми матеріального та жодним чином не порушено норми процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Старовірівка, Шевченківського району Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.08.2015 у справі № 922/3478/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Медуниця О.Є.