ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р.Справа № 922/3334/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Харківська міська рада, м. Харків
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський проектний інститут",м. Харків 3-і особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, приватний вищий навчальний заклад Харківський гуманітарний університет "Народна ОСОБА_2", м. Харків, товариство з обмеженою відповідальністю "МДЦ-LUX", м. Харків
про визнання скасування державного акту на право постійного користування землею та припинення права кори
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3, за дов. № 08-11/7216/2-16 від 26.11.2015 року

відповідача - ОСОБА_1, за дов. № 59/01 від 30.09.2016 року

третя особа (ПВНЗ Харківський гуманітарний університет "Народна ОСОБА_2") - ОСОБА_4, за дов. № 373 від 05.11.2016 року

третя особа (ТОВ "МДЦ-LUX") - ОСОБА_5, за дов. № б/н від 08.07.2015 року.

за клопотанням відповідача здійснюється фіксація судового процесу технічними засобами, серійний № диска СІС Х-09821

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківська міська рада, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський проектний інститут", про: припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,3538 га для експлуатації і обслуговування виробничих та допоміжних будівель по вул. Лермонтовській, 27 у м. Харкові; визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею, виданого відповідачу для експлуатації і обслуговування виробничих та допоміжних будівель по вул. Лермонтовській, 27 у м. Харкові, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 12.03.1999 року за № 521. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що в межах земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні відповідача на підставі державного акту на право постійного користування землею, розташовані нежитлові будівлі літ. "И-1" площею 63,0 кв. м. та літ. "К-1" площею 46,0 кв. м., власником яких є інша юридична особа - Приватний вищий навчальний заклад Харківській гуманітарний університет "Народна ОСОБА_2" на підставі договору купівлі-продажу № 1371 від 24.07.2012 року, що суперечить вимогам ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, та є підставою припинення права користування відповідачем спірної земельної ділянки на підставі ст. 141 Земельного кодексу України. Крім того, позивач вказує на те, що в зв'язку з неможливістю укласти договір оренди земельної ділянки між позивачем та новим власником нежитлових будівель (Приватним вищим навчальним закладом Харківським гуманітарним університетом "Народна ОСОБА_2") бюджет міста Харкова втрачає кошти, шляхом несплати новим власником нежитлових будівель плати за землю у розмірі орендної плати, що в свою чергу, є порушенням законних прав та інтересів територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради (як власника спірної земельної ділянки).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3334/16 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 24 жовтня 2016 року. Ухвалами суду від 24 жовтня 2016 року та від 07 листопада 2016 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватний вищий навчальний заклад Харківський гуманітарний університет "Народна ОСОБА_2" та товариство з обмеженою відповідальністю "МДЦ-LUX".

Розгляд справи неодноразово відкладався. В засіданні суду 22 листопада 2016 року судом відмовлено відповідачу у задоволенні заяви та усного клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача: Харківгаз ЗБУТ; Головне управління Держгеокадастру у Харківській області; АК "Харківобленегро"; КП "Харківводоканал" та оголошено перерву в засіданні суду до 05 грудня 2016 року.

Під час перерви судом долучено до матеріалів справи документи, які надійшли через канцелярію суду від: позивача - заява про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 41173 від 01 грудня 2016 року); третьої особи (ТОВ "МДЦ-LUX") - супровідний лист з доданими документами (вх. № 41171 від 01 грудня 2016 року); позивача - супровідний лист з доданими документами (вх. № 41348 від 05 грудня 2016 року).

Після перерви 05 грудня 2016 року судове засідання було продовжено, учасники судового процесу в дане судове засідання з'явилися.

Суд, розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 41173 від 01 грудня 2016 року), відповідно до якої позивач просить читати пункт 3 прохальної частини позовної заяви в редакції: скасувати державний акт на право постійного користування землею, виданий ВАТ "Харківський проектний інститут" для експлуатації і обслуговування виробничих та допоміжних будівель по вулиці Лермонтовській, 27 у м. Харкові, зареєстрований в Книзі записів держаних актів на право постійного користування землею від 12 березня 1999 за № 521, яка підтримана представником позивача під час судового засідання 05 грудня 2016 року, та проти прийняття якої не заперечувала решта учасників процесу, зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач в праві до прийняття рішення по справі відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В пункті 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Суд, проаналізувавши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 41173 від 01 грудня 2016 року) встановив, що вказана заява за своєю правовою природою є заявою про часткову відмову позивача від позовних вимог. А саме, позивач відмовився від позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, виданого ВАТ "Харківський проектний інститут" для експлуатації і обслуговування виробничих та допоміжних будівель по вул. Лермонтовській, 27 у м. Харкові, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 12 березня 1999 року за № 521. З огляду на зазначене та дослідивши заяву позивача судом встановлено, що вказана заява підписана уповноваженою особою, позивачем дотримано правила вчинення процесуальної дії - надано докази направлення даної заяви решті учасників процесу. Враховуючи вище викладене, суд вважає за можливе прийняти до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог (фактично заяву про часткову відмову позивача від позовних вимог) (вх. № 41173 від 01 грудня 2016 року), подальший розгляд справи проводити з її урахуванням.

Під час судового засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі (з урахуванням прийнятої судом заяви вх. № 41173 від 01 грудня 2016 року) та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Треті особи вказували на обґрунтованість позовних вимоги позивача.

В судовому засіданні 05 грудня 2016 року учасники судового процесу не виявили наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування позовних вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 лютого 1999 року за № 173 "Про надання відкритому акціонерному товариству "Харківський проектний інститут у користування земельних ділянок по вул. Лермонтовській, 27" надано ВАТ "Харківській проектний інститут" у постійне користування земельні ділянки загальною площею 1,0957 га (у тому числі: ділянка 1 площею 0,9971 га, ділянка 2 площею 0,0996 га) по вул. Лермонотовській, 27 для експлуатації і обслуговування виробничих та допоміжних будівель, згідно з матеріалами інвентаризації земельних ділянок".

На підставі вказаного рішення ВАТ "Харківський проектний інститут" видано державний акт на право постійного користування землею серія ХР-33-01-001905, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 12 березня 1999 року за № 521.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 25 квітня 2000 року за № 526 "Про надання ВЗО ХГІ "Народна українська академія" у користування земельних ділянок по вул. Лермонтовській, 27" припинено ВАТ "Харківській проектний інститут" за його згодою (лист від 13.09.99 № 121) право користування частиною земельної ділянки загальною площею 0,5104 га по вул. Лермонтовській 27; надано у остійне користування ВЗО ХГІ "Народна українська академія" земельні ділянки загальною площею 0,3327 га (на плані ділянки №№ 1, 2) для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку, учбових корпусів та допоміжних будівель і споруд, згідно з технічним звітом по координуванню меж земельних ділянок; у спільне тимчасове користування строком до 21 грудня 2025 року земельну ділянку площею 0,1777 га (на плані ділянка № 3) визначивши долю на земельну ВАТ "Харківський проектний інститут - 0,0718 кв.м. та ВЗО ХІЧ "Народна українська академія" - 0,1059 га для спільного обслуговування виробничих та допоміжних будівель, згідно з угодою від 30 грудня 1999 року № б/н; Управлінню земельних ресурсів згідно з п. 1 цього рішення, зокрема, внести зміни в землекористування ВАТ "Харківський проектний інститут" та державний акт від 12 березня 1999 року № 521. Рішенням XXXІII сесії Харківської міської ради IV скликання від 22 лютого 2005 року за № 30/05 "Про припинення та надання у користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам" земельна ділянка площею 0,0730 га вилучена із користування відповідача. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 18 грудня 2004 року № 23/04 земельна ділянка площею 0,0986 га вилучена із користування відповідача. Рішенням 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27 лютого 2008 року № 35/08 (д.1 п. 5) земельна ділянка площею 0,0479 га вилучена із користування відповідача. Рішенням 33 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 29 квітня 2009 року № 92/09 (д.1 п. 3) земельна ділянка площею 0,0120 га вилучена із користування відповідача. Земельна ділянка, що залишилась у користуванні у відповідача, складає площю 0,3538 га.

24 липня 2012 року між відповідачем, ТОВ "Харківський проектний інститут", та третьою особою, ПВНЗ Харківський гуманітарний університет "Народна ОСОБА_2 академія", укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 (реєстровий № 1371), згідно якого ТОВ "Харківський проектний інститут" продав, а ПВНЗ Харківський гуманітарний університет "Народна ОСОБА_2 академія" прийняв у власність нежитлові будівлі: літера "И-1", загальною площею 63,0 кв. м., літера "К-1", загальною площею 46,0 кв. м., які розташовані за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Лермонтовська, № 27, земельна ділянка № 1 площею 0,1853 га, кадастровий номер № :03:008:0095; земельна ділянка № 2 площею 0,1805 га. кадастровий номер № :03:008:0096.

Враховуючи вище викладене, а саме той факт, що в межах земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні відповідача на підставі державного акту на право постійного користування землею, розташовані нежитлові будівлі літ. "И-1" площею 63,0 кв. м. та літ. "К-1" площею 46,0 кв. м., власником яких є інша юридична особа - Приватний вищий навчальний заклад Харківській гуманітарний університет "Народна ОСОБА_2" на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2012 року, позивач посилаючись на ст. 120 та 141 Земельного кодексу України, ст. 377 ЦК України звернувся із відповідним позовом про припинення права постійного користування та скасування державного акту вказуючи, що такі обставини суперечать зазначеним нормам.

Надаючи правову кваліфікацію вищевикладеним обставинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля, згідно ст. 14 Конституції України, яка кореспондується зі ст. 1 Земельного кодексу України, є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Нормами ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За приписами ст. 20 Закону України "Про землеустрій" (в редакції , що діяла на момент набуття права власності третьою особою частини нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці) землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, зокрема, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації (ст. 25 ЗК України "Про землеустрій"). Відповідно до ст. 29 названого закону, документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов'язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою. Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України (ст. 30 ЗУ "Про землеустрій"). За приписами ч. 2 ст. 59 названого закону, технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, право користування земельною ділянкою, при поділі чи об'єднанні земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, затверджене замовником документації; в) копії документів, що посвідчують право на земельні ділянки; г) плани земельних ділянок, які об'єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; ґ) матеріали польових геодезичних робіт; д) акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу; е) перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути; є) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі знаходження земельної ділянки в заставі, користуванні); ж) згоду власника земельної ділянки (а щодо земель державної власності - органу, згідно з його повноваженнями здійснювати розпорядження земельною ділянкою) на поділ чи об'єднання земельних ділянок землекористувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції , що діяла на момент набуття права власності третьою особою частини нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці), яка кореспондується зі ст. 377 Цивільного кодекс України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм розподільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набування права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормами статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Окрім того, пунктом "е" частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачене у договорі відчуження нерухомості.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що при виникненні в іншої особи права власності на житловий будинок, будівлю або споруджу право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без "оформлення" припинення права будь-якими актами та документами. Варто наголосити, що ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається.

Відповідно до ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції , що діяла на момент набуття права власності третьою особою частини нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці), істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Тобто, враховуючи вище викладене в сукупності, право постійного користування землею товариства з обмеженою відповідальністю "Харківській проектний інститут" (за Державним актом на право постійного користування землею від 12 березня 1999 року № 521) з переходом права власності на розташовані на спірній земельній ділянці нежитлові будівлі літ. "И-1" площею 63,0 кв. м. та літ. "К-1" площею 46,0 кв. м. до приватного вищого навчального закладу Харківський гуманітарний університет "Народна українська академія" припинилось в тій частині, на якій розташовані вказані нежитлові будівлі та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування в силу прямої норми закону. Втім, суд позбавлений можливості встановити в яких саме межах припинилося право постійного користування землею товариства з обмеженою відповідальністю "Харківській проектний інститут", оскільки ані позивачем, ані третьою особою, приватним вищим навчальним закладом Харківський гуманітарний університет "Народна українська академія" при укладені договорі купівлі-продажу нежитлових будівель від 24 липня 2012 року не було дотримано вимоги ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України та вимоги Закону України "Про землеустрій" та не було виділено частину земельної ділянки, на яку перейшло право користування до приватного вищого навчального закладу Харківський гуманітарний університет "Народна українська академія" у зв'язку з переходом права власності на нерухоме майно, в окрему земельну ділянку з присвоєнням їй окремого кадастрового номера.

При дослідженні судом умов договору купівлі-продажу від 24 липня 2012 року зясовано наявність посилання на кадастрові номері цілісних земельних ділянок (ділянки № №1 та 2 без виділення та формування окремих ділянок), чим порушено ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України. Водночас, судом зясовано не врегулювання сторонами договору будь-яких питань щодо земельної ділянки (користування тощо).

При винесенні даного рішення судом враховано приписи ст. 111-28 ГПК України, а саме - правову позицію Верховного Суду України за постановою № 6-2225 цс 16 від 12 жовтня 2016 року.

Водночас, з огляду на предмет позову - припинення в цілому права постійного користування земельною ділянкою площею 0,3538 га для експлуатації і обслуговування виробничих та допоміжних будівель по вул. Лермонтовській, 27 у м. Харкові та скасування державного акту на право постійного користування землею від 12 березня 1999 року № 521, суд вважає за недоцільне, в даному позовному провадженні, встановлювати межі в яких саме до приватного вищого навчального закладу Харківський гуманітарний університет "Народна українська академія" перейшло право користування земельною ділянкою, а у ВАТ "Харківський проектний інститут" припинилося.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками судового процесу, у відповідача наявне нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці в межах Державного акту на право постійного користування землею від 12 березня 1999 року № 521, а згідно приписів ст. 120 Земельного кодексу України , особі якій належить право власності на нерухоме майно належить й право користування й земельною ділянкою на якій розташоване вказане майно. Тобто, позбавлення відповідача права користування земельною ділянкою, на якій розташоване вказане майно є грубим порушенням його прав, встановлених Конституцією України , Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Враховуючи вище викладене в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованим, недоведеними та такими, що, відповідно не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 1 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці , мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охороню вальних законом інтересів, а не задля порушення прав іншої особи, втім даний позов позивача фактично направлений на порушення прав самого відповідача, що є недопустимим через грубе порушення норм чинного законодавства.

Також суд вважає за необхідне наголосити на тому, що при оформленні правовідносин щодо користування земельними ділянками або земельною ділянкою (у разі їх нерозривності під нежитловими будівлями літ. "И-1" площею 63,0 кв. м. та літ. "К-1" площею 46,0 кв. м.) слід враховувати абсолютне субєктне коло осіб, визначено ст. 92 Земельного кодексу України, під яке (коло) третя особа (ПВНЗ Харківський гуманітарний університет "Народна українська академія") не підпадає. Відповідно, питання щодо виділення, оформлення окремих земельних ділянок (земельної ділянки) з присвоєнням кадастрових номерів (кадастрового номеру у разі нерозривності) та врегулювання питання користування ПВНЗ Харківський гуманітарний університет "Народна українська академія" повинно бути вирішено на підставі Закону України "Про землеустрій", Земельного та Цивільного кодексів України.

Розглянувши заяву відповідача (вх. № 34617 від 20 жовтня 2016 року) про застосування спливу строків позовної давності, суд суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідності до ч. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а тим самим встановивши відсутність порушеного права, на захист якого позивачем спрямовано даний позов, заява відповідача про застосування строків позовної давності (вх. № 34617 від 20 жовтня 2016 року) не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 27, 33, 34, 43, 44, 49, 77, ст. 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 12.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_7

справа № 922/3334/16