ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року Справа № 904/7092/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кузнецова В.О.,

суддів: Науменка І.М., Кощеєва І.М.,

секретар судового засідання: Ковзиков В.Ю.,

за участю сторін:

від відповідача: Ковальчук Д.Ю., довіреність №б/н від 02.06.2016 р., представник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016 р. у справі

за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс", c.Саксаганське, Криничанський район, Дніпропетровська область

до товариства з обмеженою відповідальністю "Краяни", м.Дніпро

про стягнення 10839,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016 р. у даній справі (суддя Рудовська І.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Згадане рішення обґрунтовано посиланням на те, що відповідач набув грошові кошти за поставлений товар за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству, а тому відсутні підстави для застосування до спірних відносин ст.1212 ЦК України.

Не погодившись з даним рішенням, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування господарським судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На думку скаржника, враховуючи ту обставину, що ціна товару була узгоджена та повністю попередньо оплачена позивачем, відповідач не мав права змінювати її у видатковій накладній № 0000043 від 30.03.2016 р.

Судом не прийнято до уваги, що частину оплаченого товару поставлено не було, що виключає наявність у відповідача правових підстав на набуття грошей за нього.

Скаржник вважає, що представник позивача Пільнік Ю.Д. мав лише повноваження на отримання товару, повноважень на погодження зміни раніше узгодженої ціни він не мав.

Оскільки у відповідача не було правових підстав для збільшення ціни на окремі позиції товару, у нього відсутні правові підстави для набуття різниці від такого збільшення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Відповідач зазначає, що він на законних підставах (договір купівлі-продажу № 240102 від 24.02.2016 р.) набув у власність грошові кошти від позивача у сумі 668 561,82 грн., і відповідно підстав для застосування ст.1212 ЦК України не має.

Представник позивача, який діяв в рамках виданої довіреності, не відмовився від прийняття товару, у зв'язку з поставкою товару не в тому асортименті або у зв'язку із зазначенням у видатковій накладній іншої вартості товару, аніж в рахунку-фактури.

Позивач не забезпечив в судове засідання явку повноважного представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за його відсутністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши відповідність оскарженого рішення нормам матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

24.02.2016 р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс" (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Краяни" (продавець) укладено договір № 240102, за умовами якого продавець продає, а покупець купує товар в асортименті. Конкретна кількість, асортимент та ціна партії товару, що передається за даним договором, вказується у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору (п.1.1. договору).

Загальна сума даного договору визначається шляхом складання вартості всіх партій товару, переданими за окремими видатковими накладними у термін дії цього договору (п.1.2. договору).

Пунктами 1.3., 1.4. договору сторони узгодили, що покупець зобов'язується провести 100 % передоплату за товар, що поставляється. Документом для здійснення передоплати є рахунок, який має виставити продавець покупцю.

Документом, що підтверджує виконання сторонами своїх зобов'язань, є: - видаткова накладна, податкова накладна (електронний формат); - платіжне доручення (надходження грошей на р/рахунок продавця) або інший документ, що підтверджується одержання грошей продавцем (п. 2.1. Договору).

На виконання умов Договору 24.02.2016 р. відповідач виставив позивачеві рахунок-фактуру № СФ-0000030 на загальну суму 668 561,82 грн., який 29.02.2016 р. відповідачем сплачено у повному обсязі.

Позивач зазначає, що згідно зазначеного рахунку-фактури, 30.03.2016 р. за видатковою накладною № РН-000043 відповідач поставив йому препарати Харнес, Дезрозал 500 Sс, Фолікул, у кількості обумовленій в рахунку-фактурі. Препарати Тітус 25 та Тренд на загальну суму 52 335,00 грн. поставлені не були.

Крім того, відповідач в односторонньому порядку (без будь-якого попередження з позивачем), збільшив ціну попередньої стовідсотково оплачених товарних позицій. Різниця вартості між попередньо погодженим та фактично поставленим товаром складає 10 839,60 грн.

Наведені обставини стали підставою для звернення сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс" до суду з позовом про стягнення з відповідача суми 52 335,00 грн. - вартості оплаченого, але не поставленого товару та 1 0836,00 грн. - різниці між погодженою та самовільно збільшеною вартістю поставленого товару.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз даної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25.02.2015 р. у справі №910/1913/14.

Відповідно до частини першої статті 11128 ГПК України обов'язковість судових рішень Верховного Суду України, щодо застосування норми права викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Відтак, набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Грошові кошти отримані відповідачем в якості оплати за поставлений товар за договором № 240102 від 24.02.2016 р., що виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.

У пункті 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2016 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 671 ЦК України якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами.

Відповідно до ч.5 ст.672 ЦК України, якщо покупець не відмовився від товару, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, він зобов'язаний оплатити його за ціною, погодженою з продавцем.

Асортимент товару було узгоджено сторонами у видатковій накладній № 0000043 від 30.03.2016 р., що відповідає п.1.1. договору № 240102 від 24.02.2016 р., у зв'язку з чим безпідставне посилання скаржника на ч.5 ст.672 ЦК України.

У видатковій накладній № РН-0000043 від 30.03.2016 р. визначена вартість партії товару у загальній сумі 668 561,82 грн.

Зазначена накладна була підписана представником позивача Пільник Ю.Д., який діяв на підставі довіреності № 28 від 05.04.2016 р.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника, що Пільнік Ю.Д. мав лише повноваження на отримання товару, повноважень на погодження зміни раніше узгодженої ціни він не мав, враховуючи таке.

Відповідно до ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї установи.

Довіреність № 28 від 05.04.2016 р. підписана керівником позивача Грушка О.Ф., головним бухгалтером Перегинець С.М. та скріплена печаткою підприємства. За цією довіреністю Пільник Ю.Д. був уповноважений отримати засоби захисту рослин на суму 700 000,00 грн.

Доказів припинення представництва за згаданою довіреністю позивачем не надано.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно зі ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Матеріалами справи підтверджується та не спростовується позивачем, що ним було отримано товар на загальну суму 668 561,82 грн.

Отже, прийняття позивачем товару за видатковою накладною № РН-0000043 від 30.03.2016 р., свідчить про схвалення останнім поставки за спірним договором.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, прийнятого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 101-103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс" відхилити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016 р. у справі №904/7092/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді І.М.Науменко

І.М.Кощеєв