ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 грудня 2016 р.

Справа № 902/966/16

за позовом:Могилів - Подільської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області (24000, Вінницька область, м. Могилів-Подільський, вул. В. Стуса, 54/7-а)

до:Моївської сільської ради (24133, Вінницька область, Чернівецький район, Моївка, вул. Леніна, б.77-А)

про стягнення 261148,19 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники

позивача : ОСОБА_1

відповідача : не з"явився

ВСТАНОВИВ :

Могилів-Подільська ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області звернулась до господарського суду Вінницької області з позовом до Моївської сільської ради про стягнення 261148,19 грн.

Ухвалою суду від 10.11.2016 року порушено провадження у справі з призначенням судового засідання на 13.12.2016 року.

В судове засідання призначене на 13.12.2016 року з'явився представник позивача, яким позов підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, при цьому від останнього на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивне тим, що у зв'язку із неможливістю прибуття представника Моївської сільської ради на судове засідання у зв'язку із відрядження.

Суд з'ясував думку представника позивача відносно даного клопотання.

Представник позивача поклався на розсуд суду.

Суд, розглянувши вищевказане клопотання про відкладення розгляду справи, відхиляє її як безпідставну, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Тобто, юридична особа не обмежена у виборі особи та наданні такій особі повноважень на представництво її інтересів в господарському суді.

Пунктом 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки представника останнього в судове засідання для реалізації права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Окрім того, представником відповідача одночасно було подано клопотання про застосування строків позовної давності по справі та подано відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позову заперечив.

Суд, дослідивши подане клопотання, відхиляє його, оскільки останнє є безпідставним та необґрунтованим.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позовні вимоги мотивовано наступним: листом Служби Безпеки України № 53/м/164-313 пт від 18.08.2015 року, повідомлено, що на території Моївської сільської ради Чернівецького району при виконанні оперативно-службової діяльності, встановлено самовільне зайняття та використання особливо цінних земель сільськогосподарського призначення - ріллі, що належать Моївській сільській раді на підставі державних актів права власності та на яких виявлено посіви сільськогосподарських культур.

Крім того, встановлено, що Моївська сільська рада самостійно, або з використанням комунальних підприємств дані ділянки не обробляє та будь які договори оренди відсутні.

Заступником начальника Чернівецького відділення Могилів-Подільської ОДНІ ГУ ДФС у Вінницькій області ОСОБА_2, начальником відділу погашення заборгованостей Могилів-Подільської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області ОСОБА_3, начальником відділу Держгеокадастру у Чернівецькому районі ОСОБА_4, головним спеціалістом з питань економічного аналізу, прогнозування, розвитку АГІК Чернівецької РДА ОСОБА_5 18.08.2015 року обстежено майно з ознаками безхазяйності та встановлено самовільне зайняття та використання особливо цінних земель сільськогосподарського призначення - ріллі в с. Моївка Чернівецького району на загальну суму 261148 гри. 19 коп.

Відповідно акту опису і попередньої оцінки безхазяйного майна № 2 описано наступні земельні ділянки: № 303 - посіви сої в кількості 1,9308 га. на суму 34576, 17 грн.; № 377 - посіви кукурудзи в кількості 2, 2620 га. на суму 57884, 17 грн.; № 383 - посіви кукурудзи в кількості 2, 2897 га. на суму 58592, 09 грн.; № 457 - посіви кукурудзи в кількості 2, 1533 га. на суму 55101, 51 грн.; № 458 - посіви кукурудзи в кількості 2, 1491 га. на суму 54994, 25 грн.; № 418 - посіви люцерни на насіння в кількості 2, 5189 га. на загальну суму 261148 грн. 19 коп.

18.08.2015 року позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н про зберігання товарно матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйного.

Відповідно до п. 1.1 даного договору Зберігач зобов'язується надати послуги Поклажедавцеві по зберіганню майна, а саме: посіви кукурудзи площею 8,854 га, загальною вартістю 226572,02 грн.; посіви сої площею 1,9308 га загальною вартістю 34576, 17 грн.; посіви люцерни на зерно 2,51189 га. Загальна вартість майна переданого на зберігання складає 261148,19 га.

Відповідно до акту б/н від 16 жовтня 2015 року проведено інвентаризацію наявності безхазяйного майна а саме: № 303 - посіви сої в кількості 1,9308 га. на суму 34576, 17 грн.; № 377 - посіви кукурудзи в кількості 2, 2620 га. па суму 57884, 17 грн.; № 383 - посіви кукурудзи в кількості 2, 2897 га. на суму 58592, 09 грн.; № 457 - посіви кукурудзи в кількості 2, 1533 га. на суму 55101,51 грн.; № 458 - посіви кукурудзи в кількості 2, 1491 га. на суму 54994, 25 грн.; № 418 - посіви люцерни на насіння в кількості 2, 5189 га. за місцем його зберігання. В ході перевірки встановлено, що вищезазначене майно відсутнє за його місцем знаходження, що зафіксовано в акті.

Позивач зазначає, що відповідно до укладеного між сторонами договору зберігання відповідач взяв на себе зобов'язання зберігати та повернути Поклажодавцю майно, що було передано на зберігання та нести повну матеріальну відповідальність за втрату чи пошкодження майна, яке було залишене йому на зберігання.

30 жовтня 2015 року до Моївської сільської ради направлено претензію про відшкодування збитків за втрачене майно.

Моївська сільська рада листом № 372 від 06.11.2015 року повідомила про зібрання урожаю невідомими особами та повідомила Чернівецьке відділення РВ УМВС України у Вінницькій області про крадіжку майна.

З врахуванням викладеного позивач зазначає, що не отримавши ніяких відшкодувань від зберігача, який втратив майно, останній змушений звернутися до суду з метою відшкодування збитків.

Відповідач проти позову заперечив з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву, а саме зазначає, що акт опису і попередньої оцінки безхазяйного майна № 2 від 18.08.2015 року та договір про зберігання товарно - матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйного від 18.08.2015 року складено з порушенням норм чинного законодавства України, тому не мають юридичної сили, про що свідчить відсутність в матеріалах фотознімків описаного майна та номера договору. Тобто, зазначене суперечить пунктам 2.2., 2.3., 2.10.«Порядку взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи з безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави» затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів № 570 від 10.10.2013 року так як акт складено з порушеннями, а договір зареєстрований неналежним чином, що є порушення норм законодавства України.

Більше того, відповідно до п.2.6. вищевказаного порядку в акті опису і попередньої оцінки безхазяйного майна зазначаються «повна назва кожного окремого предмета або групи однорідних предметів, детальний опис ознак кожного предмета» «наявні пошкодження». Опис майна має забезпечити його ідентифікацію. Вказану інформацію в акті висвітлено загально, що, знову ж таки, суперечить вимогам закону.

Відповідно до пункту 2.4. вищевказаного Порядку складання акта опису і попередньої оцінки безхазяйного майна проводяться комісією з обов'язковим залученням працівника підрозділу по роботі з безхазяйним майном, що не було зроблено.

Одночасно зазначає, що до облікової справи, що заводиться за кожним фактом виявлення безхазяйного майна, обов'язково повинно бути додано звіт про оцінку безхазяйного майна, складений суб'єктом оціночної діяльності (пункт 3.1., 3.2. Порядку взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи з - безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави), що не було зроблено. Разом з тим договір про зберігання товарно-матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйності від 18.08.2016 року, що укладений між позивачем та відповідачем, складений на виконання норм розділу 3 вищезазначеного Порядку. Тому, у зв'язку із тим, щодо складу комісії не було залучено працівника підрозділу по роботі з безхазяйним майном та спеціаліста в галузі оцінки майна, акт опису і попередньої оцінки безхазяйного майна складений з порушенням - оцінка виявленого безхазяйного майна не відповідає дійсності.

Беручи до уваги вищезазначене, керуючись пунктами 2.2., 2.3., 2.4., 2.10., 3.1., 3.2. Порядку взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи з безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів № 570 від 10.10.2013 року відповідач вважає, що акт опису і попередньої оцінки безхазяйного майна та договір про зберігання товарно-матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйності такими, що не мають юридичної сили, у зв'язку із тим, що зазначені документи не відповідають вимогам норм чинного законодавства, а позовні вимоги позивача, відповідно, незаконними та безпідставними. Тобто, відповідач не несе матеріальної відповідальності за збереження зазначеного в позові безхазяйного майна так як вказані зобов'язання у нього не виникли.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

З обставин, викладених в позові, вбачається, що позивач посилається на втрату майна переданого на зберігання, тобто, предметом позову є стягнення саме збитків завданих Поклажодавцю виходячи з приписів ст. 951 ЦК України, відповідно до частини першої якої, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Відповідно до п. 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажедавцем), і повернути її поклажедавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вжити всіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Статтею 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернута поклажедавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Частиною 3 ст. 950 ЦК України зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Згідно п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

При цьому, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 20.12.10р. у справі № 06/113-38).

Таким чином зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві товар який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов'язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження за наявності складу цивільного правопорушення (протиправність, збитки, причинний зв'язок) передбаченого ст. 614 ЦК України.

Аналогічна правова позиція наведена і в постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 23.06.2009 у справі № 3-2189к09.

Згідно з статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

Правильне встановлення порушеного цивільно-правового обовязку за договором є необхідним для відповідної кваліфікації змісту правовідносин, що виникли із факту порушення.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, тобто для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, вимоги про стягнення завданих збитків можуть бути задоволені лише у випадку, якщо позивач доведе кожний з елементів складу правопорушення (постанова ВСУ від 28.02.2011р. у справі №3-65гс10).

Суд наголошує, що позивачем не доведена наявність в діях (бездіяльності) відповідача складу цивільного правопорушення, зокрема не надано належних доказів втрати (нестачі) майна або його пошкодження, станом на час слухання справи.

В матеріалах справи відсутній акт прийому - передачі безхазяйного майна відповідно до договору № б/н про зберігання товарно матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйного від 18.089.2016 року, оскільки самим договором сторони погодили надання послуг Поклажедавцеві по зберіганню майна, а не факт передання майна на зберігання.

З врахуванням викладеного, суд не може встановити яке майно було передане на зберігання та його родові ознаки, що саме було передано на зберігання.

Зокрема, умовами п.п. 2.2. договору встановлено, що у разі не витребовування Поклажодавцем речі до закінчення строку зберігання зазначеному у даному договорі, Зберігач зобов'язаний зберігати річ (речі) залишені йому на зберігання до пред'явлення йому Поклажодавцем вимоги про її (їх) повернення.

Таким чином, за змістом вказаного пункту договору Поклажодавець має право в будь-який момент звернутися до відповідача з вимогою стосовно повернення йому переданого ним на відповідальне зберігання майна, в той час як зберігач зобовязаний за першою вимогою Поклажодавця повернути передану на зберігання річ.

Водночас в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано суду жодних доказів звернення до відповідача з вимогою щодо повернення переданого йому на зберігання майна згідно умов вказаного договору.

Суд, також зазначає, що ухилення відповідача від узгодження умов повернення майна не є доказом втрати цього майна та підставою для стягнення збитків. У випадку ухилення зберігача від повернення майна переданого на зберігання Поклажодавець має право звернутись до суду з позов про повернення цього майна.

А відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 261148,19 грн. збитків є такими, що заявлені безпідставно, з огляду на що задоволенню судом не підлягають.

Таким чином, позивачем не доведено існування всіх елементів цивільно-правової відповідальності у діях (бездіяльності) відповідача, зокрема, відсутні належні докази факту спричинення збитків (втрати майна переданого на зберігання). Отже, підстави для стягнення збитків на підставі приписів ст. 951 ЦК України, в даному випадку відсутні.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.7 розділу ІІ Методичних рекомендацій щодо взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби України під час роботи з безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави, затв. наказом ДПА України від 19 січня 2007 р. № 18 виявлене майно, яке має ознаки безхазяйного, передається на відповідальне зберігання суб'єкту господарювання, включеному до Єдиного реєстру торговельних організацій, або суб'єкту господарювання, а не органу місцевого самоврядування, яким є селищна рада.

Частиною 1 ст.8 та ч.2 ст.55 ГК України унормовано, що держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб'єктами господарювання. Суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з ч.4 ст.43 ГК України здійснення підприємницької діяльності забороняється органам державної влади та органам місцевого самоврядування. Підприємницька діяльність посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування обмежується законом у випадках, передбачених частиною другою статті 64 Конституції України.

Відповідно ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відтак, Моївська сільська рада не є суб'єктом господарювання, а, отже, не може бути стороною (зберігачем) за договором про зберігання безхазяйного та іншого майна, що належить або переходить у власність держави.

Тому, суд дійшов висновку про те, що у позивача були відсутні правові підстави для передання спірного майна на зберігання селищній раді як безхазяйного та покладення на останню відповідальності за його нестачу.

При цьому, зважаючи на відсутність заявлення відповідачем зустрічного позову про визнання недійсним договору зберігання та відсутність встановлення його недійсності за результатами розгляду інших господарських спорів, в силу презумпції правомірності правочину, закріпленої ст.204 ЦК України, вказаний договір на даний час є чинним та обов'язковим до виконання його сторонами, а тому судом було надано оцінку даному договору.

За таких обставин, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 19 грудня 2016 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи