ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р.Справа № 922/3980/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Приватне акціонерне товариство ""ДТЕК Павлоградвугілля", м. Павлоград
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Транстяжмаш", м. Валки
про визнання недійсним в частині договору поставки, додаткової угоди до договору поставки
за участю представників:

позивача -ОСОБА_1, за дов. №ББУ/ПУ151/ББ/16 від 30 червня 2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, дов. б/н від 20 вересня 2016 року

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Транстяжмаш", про визнання п. 5.2 договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року та пункти 1 та 2 додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року, якими встановлено обов'язок позивача сплатити на користь відповідача курсову різницю, недійсним з моменту укладення договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року та з моменту укладення додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року. Також позивачем заявлено до стягнення судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що пункт 5.2 договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року та пункти 1 та 2 додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року суперечать вимогам пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1998 від 18 грудня 1998 року "Про удосконалення порядку формування цін", ст.ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 листопада 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3980/16, призначено її до слухання у судовому засіданні на 05 грудня 2016 року. 05 грудня 2016 року ухвалою господарського суду Харківської області розгляд даної справи було відкладено до 12 грудня 2016 року.

08 грудня 2016 року на електронну адресу господарського суду Харківської області надійшло клопотання (вх. № 2505 від 08 грудня 2016 року), яке залишається судом без розгляду через його невідповідністю п. 1.5.6 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20 лютого 2013 року № 28.

В призначене судове засідання 12 грудня 2016 року представники сторін з'явилися, представник позивача подав до суду клопотання про призначення по даній справі судової товарознавчої експертизи, проведення якої доручити фахівцям науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_3 Міністерства юстиції України. Дане клопотання судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 42345 від 12 грудня 2016 року.

Розглянувши клопотання представника позивача (вх. № 42345 від 12 грудня 2016 року) про призначення у справі судової товарознавчої експертизи, проти задоволення якого заперечував представник відповідача, суд вважає вказане клопотання необґрунтованим і відмовляє в його задоволенні з огляду на наступне.

У вказаному клопотанні відповідач просить суд на вирішення експертизи поставити наступні питання: чи є імпортна складова структури ціни тепловозу магістрального двосекційний серії 2ТЭ10М № 2331 А/Б року випуску - 1985 року, поставленого за договором поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року; яка питома вага імпортної складової структури ціни тепловозу магістрального двосекційний серії 2ТЭ10М № 2331 А/Б року випуску - 1985 року, поставленого за договором поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року.

Згідно з ч.1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Враховуючи те, що предметом розгляду даної справи є визнання п. 5.2 договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року та пункт 1 та 2 додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору поставки № 01/06/2015 року № 08 червня 2015 року недійсними та враховуючи те, що в матеріалах справи наявний контракт купівлі-продажу № 02/05/2015 від 18 травня 2015 року, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю "Транстяжмаш" (відповідач по справі) придбав у товариства з обмеженою відповідальністю "Техмаш" (Російська Федерація) тепловоз магістральний двосекційний серії 2ТЭ10М № 2331 А/Б (загальною вартістю 12 000 000,00 російських рублів), який є предметом договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року (спірного договору), вантажно-митна декларація № 807010001/2015/005301 від 25 червня 2016 року, суд відмовляє представнику позивача в задоволенні клопотання (вх. № 42345 від 12 грудня 2016 року) про призначення по справі судово-товарознавчої експертизи.

Під час судового засідання 12 грудня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

08 червня 2016 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено договір поставки № 01/06/2015 року.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору, в порядку та на умовах, передбачених даним договором, постачальник зобов'язується поставити у власність покупця тепловоз магістральний двосекційний серії 2ТЭ10М № 2331 А/Б, рік випуску 1985 року (наявний у використанні, після капітального ремонту) (в подальшому - продукція). Покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлену у його власність продукцію у відповідності з умовами даного договору.

Вартість поставленої по даному договору продукції складає 14 507 806,14 грн. в тому числі ПДВ - 2 417 967,69 грн., що еквівалентно 690 000,00 доларів США, згідно курсу НБУ, встановленого на дату підписання даного договору, який складає 100 доларів = 2 102,5806 грн. Сторони дійшли згоди, що у випадку зміни курсу долара США по відношенню до гривні на дату здійснення відповідного платежу, по зрівнянню з курсом долара США до гривні, встановленим НБУ на дату підписання даного договору, вартість продукції, підлягаюча оплаті, підлягає пропорційній зміні, про що сторони підписують відповідну додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною даного договору (п.п. 5.1, 5.2 спірного договору).

Відповідно до п.п. 1, 2 додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року, сторони договору виклали нижче зазначені пункти договору у редакції: згідно підпункту 5.3.1 пункту 5.3 договору, покупець здійснює перший платіж у розмірі 1 450 780,62 грн. в тому числі ПДВ. На дату платежу курс долару складає 21,44881 за 1 долар США. В відповідності з умовами договору вартість продукції підлягає пропорційній зміні. Сума першого платежу після пропорційної зміни складає 1 479 967,89 грн. в тому числі ПДВ. Різниця склала 29 187,27 грн. в тому числі ПДВ; згідно підпункту 5.3.2 пункту 5.3 договору покупець здійснює другий платіж в розмірі 12 478 012,08 грн. в тому числі ПДВ. На дату платежу курс долару складав 21,986687 за 1 долар США. У відповідності з умовами договору вартість продукції підлягає пропорційній зміні. Сума другого платежу після пропорційної зміни складає 13 048 258,18 грн., в тому числі ПДВ. Різниця склала 570 246,1 грн., в тому числі ПДВ. Враховуючи вище викладене, загальна сума різниці, підлягаючій оплаті покупцем склала 599 433,37 грн., в тому числі ПДВ. Покупець проводить оплату різниці 599 433,37 грн., в тому числі ПДВ, на протязі 20 календарних днів з моменту підписання даної додаткової угоди.

Згідно п. 8.1 договору, даний договір набуває законної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Сторони прийшли до згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк дії договору встановлюється до 31 грудня 2015 року включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань по даному договору, строк дії даного договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань

Як вказує позивач у позовній заяві, пункт 5.2 договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року та пункти 1 та 2 додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року суперечать вимогам пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1998 від 18 грудня 1998 року "Про удосконалення порядку формування цін" та ст.ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України, що й стало підставою для позивача звернутися з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості - ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Однією з істотних умов договору поставки є його ціна, яка, відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України, встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно до ст. 524 та 533 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок ЇЇ визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Аналогічними за змістом є й положення частини 2 ст. 198 Господарського кодексу України, згідно якої грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають сплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як свідчать матеріали справи, тепловоз магістральний двосекційний серії 2ТЭ10М № 2331 А/Б, рік випуску 1985 року (предмет договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року), переданий на користь позивача відповідачем, придбано останнім за зовнішньоекономічним договором купівлі-продажу № 02/05/2015 від 18 травня 2015 року, укладеним між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Техмаш" (Російська Федерація), валюта платежу - російські рублі (вантажно-митна декларація № 807010001/2015/005301 від 25 червня 2015 року). Тобто, з вказаних документів вбачається, що відповідач купив тепловоз не у резидента України, а у резидента Російської Федерації та не за грошову одиницю України (гривню), а за грошову одиницю Російської Федерації (російські рублі). Відповідно, імпортна складова в структурі ціни тепловоза становить 100%. З матеріалів справи вбачається, що сторонами в момент укладення договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2015 року та додаткової угоди від 17 липня 2015 року (які за формою укладення відповідають вимогам чинного законодавства) було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи та печатки обох сторін на зазначених документах, пунктами 1 та 2 додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору поставки № 01/06/2015 від 08 червня 2016 року, сторонами, крім досягнення згоди в частині кількісних показників ціни товару, ще й змінено порядок проведення розрахунку за нього.

Отже, посилання позивача на те, що п. 5.2 спірного договору та пункти 1 та 2 додаткової угоди до вказаного договору суперечать ч. 3 ст. 178 Господарського кодексу України та п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1998 від 18 грудня 1998 року "Про Удосконаленні порядку формування цін" не знайшли свого підтвердження (відсутності імпортної складової структури ціни тепловозу) та спростовані матеріалами справи. При розгляді даної справи суд не встановив наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання спірного правочину (пунктів договору) недійсним на момент їх вчинення (виконання).

Суд, також вважає хибним твердження позивача про те, що з огляду на той факт, що вказаний тепловоз було виготовлено на Ворошиловградському тепловозобудівному заводі у 1985 року, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Луганськтепловоз", в його структурній ціні відсутня імпортна складова, в зв'язку з тим, що Ворошиловградський тепловозобудівний завод знаходився на території СРСР, якого на даний час, як держави, не існує. Даний тепловоз набуто відповідачем за зовнішньоекономічним договором купівлі-продажу № 02/05/2015 від 18 травня 2015 року, про що вказано вище в рішенні суду, що є визначальним для визначення імпортної складової структури ціни.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через їх недоведеність, безпідставність та необг'рунтованість.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по розгляду даної справи покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст. 198 Господарського кодексу України, ст.ст. 6, 203, 204, 215, 524, 533, 626, 627, 628, 629, 632, 638 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 41, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 19.12.2016 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/3980/16