ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"05" грудня 2016 р. Справа № 2-28/2153-2010

За позовом Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Кримтеплокомуненерго

про стягнення коштів

по скарзі Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України на рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2010 у справі №2-28/2153-2010

Суддя С.І. Чонгова

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність №175/16 від 27.04.2016);

від відповідача: не з'явився;

від ДВС: не з'явився.

ВСТАНОВИВ

Рішенням господарського суду Київської області від 01.07.2010 у справі №2-28/2153-2010 стягнуто з ОСОБА_1 підприємства Кримтеплокомуненерго на користь Дочірнього підприємства Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України заборгованість у сумі 32 651 395,14грн, пеню у сумі 2 730 327,08грн 3% річних у сумі 1 741 466,86грн, збитки від знецінення коштів внаслідок інфляції в сумі 5 571 867,03грн.

19.07.2010 на виконання рішення у даній справі виданий наказ.

14.11.2016 до господарського суду Київської області надійшла скарга Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України на рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2010 у справі №2-28/2153-2010.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 14.11.2016, скаргу у справі № 2-28/2153-2010 передано для подальшого розгляду судді Чонговій С.І.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.11.2016, розгляд вказаної скарги призначено на 05.12.2016.

В обґрунтування вимог скарги, скаржник посилається на те, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття, з посиланням на норми ЗУ «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року №1404-VIII) в той час як наказ про примусове виконання був отриманий органом ДВС 03.10.2016, тобто до набрання чинності вказаним законом та за твердженням скаржника державний виконавець мав керуватись нормами ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV), що був чинний на момент отримання органом ДВС заяви про відкриття виконавчого провадження та оригіналу наказу.

У судове засідання 05.12.2016 представники відповідача та ВДВС не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги на дії органів Державної виконавчої служби.

Розглянувши скаргу ДК Газ України НАК Нафтогаз України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2010 у справі №2-28/2153-2010, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.

Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення 30.09.2016 скаржником надіслано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження додатком до якої додано наказ з примусового виконання рішення суду у справ №2-28/5153-2010, вказану заяву отримано органом ДВС 03.10.2016.

13.10.2016 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено повідомлення №52634967/20.1-562/12 від 13.10.2016 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Вказане повідомлення винесено виконавцем на підставі п.10 ч.4 ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» та п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо боржників, які знаходяться на території, яка відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою територією, та відповідно на думку державного виконавця відповідно до вказаної Інструкції такі дії мають проводитись відділом виконання рішень управління ДВС Головного управління територіального управління юстиції у Херсонській області.

Вказана Інструкція набрала чинності відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5.

Відповідно до п. 6 наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5, цей наказ набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», але не раніше дня його офіційного опублікування.

При цьому, суд зазначає, що ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII набрав чинності з 05.10.2016 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 255 ЦК України, письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Таким чином, орган ДВС враховуючи, що стягувачем наказ на заяву надіслано 30.09.2016 мав керуватись нормами ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).

Статтею 58 Конституції України, визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як визначено ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, враховуючи, що стягувачем виконавчий документ надіслано до органу ДВС 30.09.2016 та отримано останнім 03.10.2016, вказаний виконавчий документ мав розглядатись органом ДВС у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, в редакції що діяла станом на 30.09.2016).

При цьому, нормами ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV) не передбачено можливості повернення виконавчого документу стягувачу у звязку з тим, що виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Так у відповідності до ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV), який був чинний на моменту виникнення спірних правовідносин), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Крім того, питання підвідомчості виконавчих проваджень закріплено ст. 21 ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV) відповідно до якої, зокрема, на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими сума зобов'язання становить десять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (п.2 ч. 1 ст. 21).

Так, як вбачається з наказу у справі №2/28/5153-2010 сума стягнення за вказаним наказом складає 42 695 056,11грн.

Тобто, вказаний наказ, на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV) підлягав виконанню відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Отже, державним виконавцем безпідставно винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання

Відповідно до ст. 121-2 ГПК України, скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог поданої скарги.

Щодо вимоги скаржника про зобовязання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання наказ господарського суду Автономної Оеспубліки Крим від 19.07.2010 №2/28/2153/2010 та відкрити виконавче провадження, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки за приписами ГПК України, з огляду на положення ЗУ Про виконавче провадження, господарський суд не наділений повноваженнями самостійно вчиняти ті чи інші дії, повязані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 30.10.2014 р. у справі № 5024/1145/2012.

Поряд з цим, як зазначалося вище, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд, зокрема, зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому, господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється (п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

Проте, як зазначено у п. 1 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Тобто, відповідно до вказаних норм Закону, при відкритті виконавчого провадження державному виконавцю необхідні: виконавчий документ, зазначений в ст. 17 Закону та заява стягувача про примусове виконання рішення.

Проте, скаржником (стягувачем) до даної скарги не додано оригіналів документів на підставі яких державний виконавець вправі відкрити виконавче провадження з огляду на викладене, вимога скаржника щодо зобов`язання відділу ДВС відкрити виконавче провадження з примусового виконання наказу у даній справі не підлягає задоволенню, оскільки у суду відсутні обовязкові документи на підставі яких державний виконавець відкриває виконавче провадження, таким чином суд не може зобовязати ВДВС вчиняти дії без дотримання вимог ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ухвалив:

1. Скаргу Дочірньої компанії „Газ України Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2010 у справі №2-28/2153-2010 задовольнити частково.

2. Визнати незаконним рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання від 13.10.2016 №52634967/20.1-56/12.

3. Визнати недійсним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання від 13.10.2016 №52634967/20.1-56/12.

4. В іншій частині скарги відмовити.

5. Копію ухвали направити на адресу сторін та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Суддя С.І. Чонгова