РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2016 р. Справа № 906/748/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Маціщук А.В.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Житомирської області від 18.10.16 р.

у справі № 906/748/16 (суддя Прядко О.В. )

позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

відповідач ОСОБА_2 підприємство теплозабезпечення (м.Коростень)

про стягнення 1 487 879,78 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 ( представник, довіреність у справі)

відповідача - ОСОБА_4 ( представник, довіреність у справі)

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.10.2016р. у справі № 906/748/16 (суддя Прядко О.В.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз" до Комунального підприємства теплозабезпечення м. Коростень про стягнення 1487879,78 грн. задоволено частково.

Стягнуто з комунального підприємства теплозабезпечення (11500, Житомирська обл., місто Коростень, вул. Кірова, буд. 8 А, ) на користь публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, Шевченківський район, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ):

- 222876,97 грн пені,

- 55179,58 грн 3% річних,

- 558031,37 грн інфляційних втрат,

- 15884,48 грн судового збору.

У іншій частині позову відмовлено.

Відмовлено в задоволенні клопотання комунального підприємства теплозабезпечення про відстрочку виконання рішення суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався ст.ст.525,526, ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, ст. 193, ст. 223 Господарського кодексу України, п.7.1.1, 7.2, 7.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" та прийшов до висновку, що правомірним є стягнення 445753,83 грн. пені, а в стягненні 7589,23 грн. відмовлено, оскільки не було враховано , що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені; враховуючи майнові інтереси обох сторін судом зменшено пеню на 50% та стягнуто -222876,86 грн.; в частині стягнення інфляційних втрат суд встановив, що до стягнення підлягає сума 558031,37грн., оскільки при здійсненні їх нарахування, позивачем помилково нараховано інфляцію на місяці, коли період протягом якого існувала заборгованість перед позивачем був меншим ніж місяць, а тому у стягненні 420470,53 грн. відмовлено, також обґрунтованою сумою для стягнення 3% річних є 55179,58 грн, а у стягненні 854,46 грн., відмовлено, оскільки позивачем не враховано положення ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України, а саме не вірно визначений період нарахування 3% річних за зобов"язаннями травня та листопада 2014р.

Крім того, суд відмовив у задоволенні клопотання про відстрочку виконання рішення, оскільки відповідачем не надано доказів, які вказують на існування обставин, які ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернув з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення господарського суду Житомирської області в частині зменшення пені на 50% від заявленої в позові суми та щодо зменшення розміру інфляційних втрат на суму 420 470,53грн. винесене з порушенням норм матеріального права , а саме - ст.ст. 551, 617, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 218, 233 Господарського кодексу України та процесуального права - ст. ст. 4, 4-2, 83 Господарського процесуального кодексу України , без дослідження усіх істотних обставин справи, а тому в цій частині підлягає скасуванню

Зазначає, що зменшуючи розмір пені, суд визнав, що єдиним джерелом розрахунків у 2014 році за отриманий природний газ за договором №801/14-БО-10 про купівлю-продаж природного газу від 18.12.2013р. було отримання коштів від бюджетних установ та організацій, а основною причиною несвоєчасних розрахунків за спожитий природний газ - наявність різниці у тарифах на теплову енергію та її несвоєчасне відшкодування державою.

Разом з тим, наголошує, що право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом.

Також наголошує, що заслуговують на увагу ступень виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначне прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідність розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, на думку апелянта, місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також визнав встановленими недоведені обставини справи.

Також безпідставно суд за власним розрахунком визначив розмір інфляційних втрат Компанії, який є на 420 470,53грн. меншим від заявленого в позові.

Просить врахувати, що внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками. Єдиним джерелом часткової компенсації понесених Національною акціонерною компанією Нафтогаз України втрат є стягнення з боржників пені у розмірі, передбаченому умовами Договорів.

Окрім того, зазначає, що позивач несе збитки у своїй господарській діяльності внаслідок постійного невиконання своїх договірних зобов'язань контрагентами, у т.ч. і Відповідачем, який, споживши газ протягом 2014 року, остаточно розрахувався за нього лише 15 червня 2015р.

Просить врахувати, що природний газ не є газом власного виробітку, а ввезений Позивачем на митну територію України.

Однак суд першої інстанції врахував лише доводи Відповідача та зменшив розмір пені на 50 відсотків.

З огляду на наведене, просить рішення господарського суду Житомирської області в частині зменшення пені на 50% від заявленої в позові суми та в частині відмови у стягненні 420 470,53грн. інфляційних втрат скасувати і в цій частині прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення просить залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголосив, що оскаржуване рішення прийняте у відповідності до діючого законодавства. Крім того, наголосив, що нарахована позивачем пеня є не обґрунтованою, оскільки на момент порушення даної справи у відповідача боргу вже не було, також просить врахувати, що бюджетні організації, які є споживачами газу за даним договором вчасно не розраховуються, що призвело до заборгованості.

Просить залишити рішення господарського суду Житомирської області від 18.10.2016 р. у справі № 906/748/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі з підстав, викладених у ній. Просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області в частині зменшення пені на 50% від заявленої в позові суми та в частині відмови у стягненні 420 470,53грн. інфляційних втрат і прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечила з підстав, викладених у відзиві. Крім того, зауважила , що остаточними споживачами природного газу за даним договором є бюджетні організації, які отримують із запізненням фінансування з бюджету, у зв»язку з чим оплачують спожитий газ із затримками, що призвело в свою чергу до заборгованості перед відповідачем.

Просить залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до умов укладеного між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець/позивач) та комунальним підприємством теплозабезпечення м. Коростень (покупець/відповідач) договору №801/14-БО-10 про купівлю-продаж природного газу від 18.12.2013р. з додатками та додатковими угодами до нього (далі договір, а. с. 9 - 21), продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (п. 1.1).

Пунктом 2.1 договору сторони погодили обсяги поставки газу, а в п. 3.3 встановили, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно з п. 3.4 договору, вище вказаний акт приймання-передачі є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2 договору сторони узгодили між собою, що ціна за 1000,0 куб. м газу становить 3459,00 грн без урахування податку на додатну вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 17%;

- тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 295,60 грн, крім того ПДВ - 17% - 50,25 грн, всього з ПДВ - 345,85 грн.

До сплати за 1000 куб. м природного газу - 3823,78 грн, крім того ПДВ - 17% - 650,04 грн, всього з ПДВ 4473,82 грн.

Загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.5 договору).

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

Додатковими угодами за №№ 1-7 від 24.01.2014р., 22.04.2014р., 27.05.2014р., 13.06.2014р., 30.09.2014р., 12.11.2014р. та 12.12.2014р. (а. с. 15 - 21) до договору №801/14-БО-10 про купівлю-продаж природного газу від 18.12.2013р., сторони внесли зміни до п. 5.2 договору, збільшивши ціну за 1000,0 куб. м газу та ввівши податок на додану вартість на газ за ставкою 20%.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору №801/14-БО-10 від 18.12.2013р. за період січень - травень та жовтень - грудень 2014 року позивач поставив відповідачу природний газ в об'ємі 2064,473 тис. куб. м на загальну суму 9480222,28 грн, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання - передачі природного газу (а. с. 22 - 29). Дані акти є достатнім і належним доказом передачі газу, оскільки передбачені умовами п. 3.4 договору.

В свою чергу, відповідач свої зобовязання по оплаті отриманого природного газу виконав в повному обсязі (а. с. 30 - 34), разом з тим, всупереч ст. ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, оплати провів з порушенням термінів, передбачених в п. 4.1 договору.

З огляду на зазначене, позивачем було нараховано до стягнення з відповідача 453343,06 грн. пені, 56034,04 грн. 3% річних та 978501,90 грн. втрат від інфляції та зумовило звернення до суду з позовом про стягнення зазначеної заборгованості.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1 ст.692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зокрема, щодо нарахування пені, колегія суддів вважає за необхідне відзначити таке.

Так, згідно з п. 7.2 договору №801/14-БО-10 від 18.12.2013р., у разі невиконання покупцем п. 6.1 умов цього договору, він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

В свою чергу, статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Зі змісту ст. 610 ЦК України, вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність нарахування пені за визначений позивачем період, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було не вірно обраховано суму пені за прострочку зобов'язань, які виникли в січні, лютому, квітні, жовтні - грудні 2014 року.

Так при перерахунку позивачем не було враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені, що узгоджується з положеннями п. 1.9 постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013р. № 14. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, в межах визначеного позивачем періоду нарахування, останнім при визначенні суми пені було невірно визначено початок періоду її нарахування за зобов'язаннями травня та листопада 2014 року, а саме без врахування ч. 5 ст. 254 ЦК України. Оскільки останній день оплати за спожитий газ за вказані місяці припадає на вихідний день, то останнім днем виконання боржником свого зобов'язання вважається перший наступний за ним робочий день. Звідси право на нарахування пені за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання по сплаті заборгованості за травень 2014 року у позивача виникає лише з 17.06.2014р., а за листопад - з 16.12.2014р.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що обгрунтовано заявлена до стягнення з відповідача сума пені складає 445753,83 грн., а в стягненні 7589,23 грн. пені правомірно відмовлено за безпідставністю нарахування.

Щодо зменшення пені на 50% колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом першої інстанції, єдиним джерелом розрахунків у 2014 році за отриманий природний газ за договором №801/14-БО-10 про купівлю-продаж природного газу від 18.12.2013р. було отримання коштів від бюджетних установ та організацій, а основною причиною несвоєчасних розрахунків за спожитий природний газ - наявність різниці у тарифах на теплову енергію та її несвоєчасне відшкодування державою, що вбачається з розрахунку відповідача від 23.09.2016р. (а. с. 196).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 233 ГК України суд має право у випадку, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, зменшити розмір цих санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокій розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Крім того,відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З огляду на зазначене колегія суддів констатує, що відповідачем було у повному обсязі виконано зобов'язання по сплаті одержаного газу за договором, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується позивачем, тобто повністю усунено порушення шляхом повного погашення основної суми боргу.

Суд також враховує, що заборгованість виникла через недофінансування бюджетних установ та організацій з Державного бюджету України, внаслідок чого держава поклала на відповідача надмірний та неспіврозмірний тягар, що в свою чергу стало причиною прострочення ним платежів по договору №801/14-БО-10 від 18.12.2013р. Крім того, судова колегія враховує, що остаточними споживачами природного газу за даним договором є бюджетні організації.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при розгляді клопотання відповідача про зменшення пені, господарський суд враховує майнові інтереси обох сторін, тобто як відповідача, так і позивача.

Щодо доводу скаржника про те, що зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суди не дослідили негативні наслідки спричинені позивачеві, то відповідно до приписів статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін.Між тим, під час вирішення даного спору, позивачем не надано, а відтак матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих наявність у позивача збитків, які б були спричинені простроченням саме відповідача. Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру пені, так і визначення розміру, до якого вона підлягає зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, враховуючи установлені судами обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо зменшення пені на 50 % і що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 222876,97 грн. пені, а у стягненні 222876,86 грн. пені правомірно відмовлено.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних колегія суддів відзначає таке.

За приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11р. в справі № 07/238-10).

В свою чергу , як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем безпідставно в період часу, за який здійснюються відповідні нарахування, включено день фактичної сплати суми заборгованості (п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013р. №14), а також не враховано положення ч. 5 ст. 254 ЦК України, у зв'язку з чим невірно визначено початок періоду нарахування 3% річних за зобов'язаннями травня та листопада 2014 року.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції що до стягнення обґрунтовано заявлено 3% річних в розмірі 55179,58 грн. Отже, у стягнені з відповідача 854,46 грн. річних правомірно відмовлено, оскільки їх нараховано позивачем безпідставно.

Щодо покликань апелянта на неправильне визначення судом першої інстанції розміру інфляційних втрат, що призвело до безпідставної відмови у позові щодо стягнення 420 470,53грн. колегія суддів відзначає таке.

Так, згідно з п.3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Тобто, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Місцевий господарський суд дослідив застосований позивачем розрахунок інфляційних витрат та дійшов обґрунтованого висновку про його суперечність викладеним вище приписам, оскільки при розрахунку інфляційних нарахувань позивачем не було враховано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції має визначатися з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав би бути здійснений, а не на конкретну дату місяця.

Судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних за кожний період, зроблений судом першої інстанції, вважає його правильним.

Разом з тим, відзначає , що при обрахуванні загальної суми інфляційних втрат , суд першої інстанції допустив арифметичну помилку і замість суми 482 267,07 грн. зазначив суму 558031,37 грн. ( розрахунок додається).

З врахуванням зазначеного вище, приймаючи до уваги строк настання виконання зобов'язань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у загальній сумі 482 267,07грн., а у стягненні 496234,83 грн. відмовляє.

З огляду на зазначене, доводи апелянта в цій частині не приймаються до уваги, оскільки суперечать нормам чинного законодавства та обставинам справи.

Крім того, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду за безпідставністю, з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 7.1.1, 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", відстрочка це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Виходячи з вище викладеного, умовою надання відстрочки чи розстрочки виконання рішення є наявність виключно виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Тобто, підставою надання відстрочки є не тільки підтверджені належними доказами обставини щодо ускладнення чи об'єктивної неможливості виконання рішення суду, а і винятковість таких обставин.

При цьому обовязок доказування обставин щодо ускладнення чи неможливості виконання рішення покладається на особу, яка звертається із заявою про надання відстрочки чи розстрочки рішення.

Крім того, пунктом 7.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" встановлено, що заяву про надання відстрочки, розстрочки, зміну способу і порядку виконання рішення слід розглядати за правилами ГПК у межах розглянутої господарським судом справи. Зокрема, заявник повинен подати докази надіслання другій стороні копії цієї заяви і доказів на її обґрунтування, сторони мають бути повідомлені про час і місце розгляду заяви тощо.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не подано суду вказаних документів, як і не надано доказів, які вказують на існування обставин, які ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги та пояснення представника позивача не спростовують по суті правильного висновку суду, викладеного у оскаржуваному рішенні.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно і об'єктивно досліджено матеріали справи , у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача , разом з тим рішення господарського суду Житомирської області від 18 жовтня 2016 року у справі № 906/748/16 підлягає зміні в частині стягнення судового збору та інфляційних втрат, з стягненням з відповідача на користь позивача - 482 267,07 грн. інфляційних втрат та 14 747,86 грн судового збору . В решті рішення господарського суду підлягає залишенню без змін.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в звязку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 18.10.2016 р. у справі № 906/748/16 в частині інфляційних втрат та судового збору змінити.

Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду Житомирської області від 18.10.2016 р. у справі № 906/748/16 викласти у наступній редакції:

"2. Стягнути з комунального підприємства теплозабезпечення (11500, Житомирська обл., місто Коростень, вул. Кірова, буд. 8 А, ) на користь публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, Шевченківський район, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ):

-222 876,97 грн. пені,

- 55 179,58 грн 3% річних,

- 482 267,07 грн інфляційних втрат,

- 14 747,86 грн судового збору."

В решті рішення суду залишити без змін.

3. Господарському суду Житомирської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гудак А.В.