РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2016Справа № 910/16901/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом приватного підприємства "ФАБРИКА МІГЛІОРІ" (далі - Підприємство) до публічного акціонерного товариства "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (далі - Банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_2, про стягнення 1 132 952,51 грн.,

за участі представників:

позивача: Крупки М.П. за довіреністю від 30 вересня 2016 року № б/н,

відповідача: Добжанського В.В. за довіреністю від 2 вересня 2016 року № б/н,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3 за довіреністю від 1 серпня 2016 року № б/н,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2016 року Підприємство звернулося до Господарського суду міста Києва з даним позовом посилаючись на те, що на підставі укладеного 1 липня 2015 року між ним та ОСОБА_2 договором оренди № 4/15-ФМ позивач для здійснення підприємницької діяльності орендував нежитлове приміщення. Оскільки після переходу права власності на вказане приміщення до Банку, як заставодержателя, останній чинив перешкоди у здійсненні господарської діяльності позивача, крім того, у спірному приміщенні залишились товарно-матеріальні цінності Підприємства на суму 1 105 518,63 грн., позивач, посилаючись на статті 3, 12, 13, 15, 16, 1212 та 1213 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив стягнути з Банку вказану суму вартості безпідставно набутих товарно-матеріальних цінностей, а також 27 433,88 грн. збитків, спричинених простоєм.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 вересня 2016 року порушено провадження у справі № 910/16901/16 та призначено її розгляд на 13 жовтня 2016 року. Крім того, даною ухвалою до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_2

Ухвалою суду від 13 жовтня 2016 року суд відклав розгляд справи на 27 жовтня 2016 року.

За наслідками розгляду справи 27 жовтня 2016 року суд продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та оголосив у судовому засіданні перерву до 17 листопада 2016 року.

У судовому засіданні 17 листопада 2016 року судом оголошено перерву до 24 листопада 2016 року.

До початку даного судового засідання 24 листопада 2016 року Підприємство через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва подало заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просило стягнути з Банку 1 016 391,47 грн. вартості безпідставно набутих товарно-матеріальних цінностей, а також 27 433,88 грн. збитків, викликаних простоєм. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Під час судового засідання 24 листопада 2016 року представник позивача, який одночасно є представником і третьої особи, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з урахуванням вищевказаної заяви про зменшення розміру позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені в позові та письмових поясненнях.

Представник Банку проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву від 12 жовтня 2016 року та письмових запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2013 року між Банком (як заставодержателем) та ОСОБА_2 (як заставодавцем) було укладено іпотечний договір № 1.13-16/І, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Губик З.В. та зареєстрований за № 162. Даний договір укладено з метою забезпечення виконання приватним підприємством «Територія дитячої білизни» його зобов'язань на користь Банку за кредитним договором від 14 березня 2013 року № 1.13-16.

Даний іпотечний договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками. Строк дії вказаного правочину - до повного виконання основного зобов'язання (пункт 7.2 цієї угоди).

Предметом іпотеки за вказаним правочином є: адмінбудинок, вбиральня « 3», огорожа 1, літера А1, загальною площею 144,3 м2; приміщення складу-майстерні по обслуговуванню автомобілів, літера Б-2, загальною площею 769,6 м2; металевий склад, літера В1, загальною площею 315,9 м2; прохідна, літера Д1, загальною площею 2,5 м2, розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,1976 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

На підставі вказаного правочину 14 березня 2013 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про державну реєстрацію іпотеки та обтяження вищезазначеного майна Банком.

Відповідно до пункту 3.4 цієї угоди, якщо інше не передбачено належним чином оформленою письмовою згодою Банку, ОСОБА_2 не мала права, зокрема, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, найм, оренду, лізинг, інші види користування. Будь-які правочини або інші юридично значущі дії стосовно предмету іпотеки, вчинені з порушенням вимог даного договору, та/або чинного законодавства України, у тому числі, але не виключно, щодо відчуження предмету іпотеки, його передачі в спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування тощо, є недійсними.

Однак, незважаючи на вищезазначені пункти договору іпотеки, 1 липня 2015 року між Підприємством та ОСОБА_2 було підписано договір оренди № 4/15-ФМ, за умовами якого остання передала в строкове платне користування позивачу предмет іпотеки - адмінбудинок, вбиральню « 3», огорожу 1, літера А1, загальною площею 144,3 м2; приміщення складу-майстерні по обслуговуванню автомобілів, літера Б-2, загальною площею 769,6 м2; металевий склад, літера В1, загальною площею 315,9 м2; прохідну, літера Д1, загальною площею 2,5 м2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до пункту 3.2 даного договору строк його дії - до 26 червня 2018 року.

За фактом передачі даного майна в оренду вказаними сторонами було підписано акт прийому-передачі від 1 липня 2015 року.

Як зазначило Підприємство в своїй позовні заяві, 25 травня 2016 року представники Банку ввійшли до орендованого приміщення, перешкоджали робочій діяльності працівників позивача та повідомили, що право власності на вказане приміщення перейшло до Банку 8 квітня 2016 року на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору іпотеки, про що внесені відповідні відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

У зв'язку з наведеним 25 травня 2016 року на Підприємстві було складено акт про простій, затверджений наказом від 25 травня 2016 року № 14, що, на думку позивача, спричинило останньому збитки в розмірі 27 433,88 грн. у вигляді виплати працівникам заробітної плати за час простою.

Також у своїй позовній заяві Підприємство зазначило про те, що після виїзду з даного приміщення в ньому залишилися товарно-матеріальні цінності позивача на суму 1 016 391,47 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), вартість яких останній просив стягнути з відповідача.

В обґрунтування вартості та переліку неповернутого майна позивач послався на різницю між обсягом повернутого Банком майна та обсягом залишків, виявлених під час проведеної 28 квітня 2016 року інвентаризації на Підприємстві, які встановлені в актах про результати ревізії та звітах про залишки товарно-матеріальних цінностей від 5 травня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 травня 2016 року Банк передав дане приміщення під охорону товариству з обмеженою відповідальністю «Охоронно-консалтингова компанія «Борисфен» на підставі акту приймання-передачі об'єкту під охорону.

Після цього Підприємство періодично зверталося до Банку з заявами про видачу певних товарно-матеріальних цінностей, залишених у приміщенні, після отримання яких позивачем підписувались відповідні розписки. Остання заява від 8 листопада 2016 року № 84 була направлена позивачем вже під час розгляду спору в суді з пропозицією передати Підприємству майно, що залишалося в спірному приміщенні.

Відтак, частина товарно-матеріальних цінностей на суму 89 127,16 грн., облік яких на балансі Підприємства було підтверджено відповідною балансовою довідкою від 22 листопада 2016 року, повернута Банком на підставі відповідного акту приймання-передачі матеріальних цінностей від 22 листопада 2016 року.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Положеннями статті 400 ЦК України встановлено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до приписів статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості його повернення в натурі (внаслідок знищення, загублення, передачі майна третій особі) відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З аналізу приписів чинного законодавства вбачається, що позивач мав звернутися до Банку з позовом про витребування цього майна з його незаконного володіння. Лише у разі доведення факту неможливості повернення відповідачем спірного майна в натурі позивач міг звернутися з вимогою про стягнення вартості даного майна.

Проте, звертаючись з даним позовом, Підприємство жодним чином не обґрунтувало та не довело належними та допустимим доказами наявність підстав, з якими норма статті 1213 ЦК України пов'язує можливість вимагати відшкодування саме вартості спірного майна. Будь-які докази знищення, загублення чи передачі даного майна третій особі відсутні й у матеріалах даної справи.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку про те, що Підприємством належним чином не обґрунтовано та не доведено підстав, за яких його права та охоронювані законом інтереси мають бути захищені в обраний ним спосіб захисту - шляхом стягнення з Банку вартості безпідставно набутого майна.

Крім того, Підприємством не надано й доказів того, що спірне майно перебувало чи перебуває в незаконному володінні Банку на час розгляду даної справи. Так, обґрунтовуючи наявність спірного майна в зазначеному приміщенні, позивач послався на складені за результатами проведеної 28 квітня 2016 року інвентаризації акти та звіти ревізії. Проте вказані документи підтверджують лише перебування певних товарно-матеріальних цінностей на балансі Підприємства, а не знаходження цього майна в спірному приміщенні Банку на час вирішення даного спору в суді.

Заперечуючи проти задоволення даного позову, представник Банку в судових засіданнях зазначав, що спірне майно, вартість якого Підприємство просить з відповідача стягнути, в приміщенні Банку взагалі відсутнє.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість даної позовної вимоги, у зв'язку з чим у її задоволенні слід відмовити.

Також позивач просив стягнути з відповідача 27 433,88 грн. збитків, спричинених простоєм, які полягали у виплаті працівникам заробітної плати за час простою Підприємства.

Частиною 1 статті 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 ГК України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного суду України від 28 січня 2015 року в справі № 3-210гс14, яка відповідно до норм статті 11128 ГПК України є обов'язковою для застосування.

Обґрунтовуючи дану позовну вимогу, Підприємство послалося на те, що дії Банку, які полягали в перешкоджанні допуску працівників позивача до своїх робочих місць, спричинили простій виробництва, про що було складено 25 травня 2016 року на Підприємстві відповідний акт. У зв'язку з наведеним позивачем були понесені збитки у вигляді виплати працівникам за час простою заробітної плати в розмірі 27 433,88 грн. відповідно до розрахунково-платіжних відомостей за червень 2016 року № та № .

Разом із цим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо недопуску працівників Підприємства до приміщення чи вчинення Банком інших дій, які би свідчили про наявність його вини в простої виробництва. Крім того, представник Банку під час судових засідань неодноразово повідомляв, що відповідач не чинив будь-яких перешкод у користуванні позивачем вказаним приміщенням та не змушував його звільнити, оскільки Банк навпаки зацікавлений у передачі даного приміщення в оренду з метою отримання доходу.

Також позивач послався на те, що після переходу до відповідача права власності на вказане приміщення, до останнього також перейшли всі права та обов'язки наймодавця за договором оренди, а тому, заборонивши працівникам Підприємства входити до приміщення, Банк вчинив неправомірні дії.

Частиною 1 статті 770 ЦК України передбачено, що в разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Заперечуючи проти наведеного, відповідач зазначив, що вказаний договір оренди є нікчемним, оскільки згода Банку, як заставодержателя, на передачу даного приміщення в оренду останнім не надавалась.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 2 березня 2016 року № 6-308цс16.

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено всіх необхідних елементів для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування завданих збитків, зокрема, протиправної поведінки та вини Банку в спричинені простою Підприємства та понесенні у зв'язку з цим витрат на виплату заробітної плати працівникам за цей час, а тому позов у цій частині задоволенню також не підлягає.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Оскільки в позові відмовлено, понесені у справі судові витрати відповідно до вимог статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29 листопада 2016 року

Суддя Є.В. Павленко