ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Справа № 910/1812/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Куровського С.В.,
Ткаченко Н.Г.
розглянувши касаційну скаргу ТОВ "Лотуре-Агро"
на постанову та рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 року Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року
у справі Господарського суду№ 910/1812/16 міста Києва
за позовомТОВ "Лотуре-Агро"
до 1. ПАТ "Банк Камбіо"; 2. ТОВ "Діамант-агро"
про зобов'язання вчинити дії
в судовому засіданні взяли участь представники:

ТОВ "Лотуре-Агро":Чирський Ю.В. (довіреність від 30.05.2016 року),
ПАТ "Банк Камбіо":Мідляр В.В. (довіреність №04/670 від 01.03.2016 року),
ТОВ "Діамант-агро":Мартинюк О.М. (довіреність №121 від 02.03.2016 року).
В С Т А Н О В И В :

05.02.2016 року ТОВ "Лотуре-Агро" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Банк Камбіо" (далі - відповідача-1) та ТОВ "Діамант-агро" (далі - відповідача-2) про зобов'язання відшкодувати позивачу вартість майна (майнових прав), отриманого за договором застави від 03.09.2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем-1, який визнано недійсним в межах справи про банкрутство позивача, у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення оспорюваного правочину, з підстав, передбачених частиною 2 статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції з 19.01.2013 року (далі - Закон про банкрутство), з посиланням на обставини неможливості повернення позивачу права оренди земельних ділянок, які були предметом застави за спірним договором, оскільки відповідач-1 відступив зазначені майнові права відповідачу-2, який вчинив дії з реєстрації за собою права орендаря на спірні земельні ділянки (том 1, а.с. 7 - 69).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2016 року порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 25.02.2016 року, який двічі відкладався місцевим господарським судом (том 1, а.с. 1 - 2, 80, 160).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року (суддя Мандриченко О.В.) у задоволенні позову відмовлено з огляду на встановлення обставин передання позивачем у заставу відповідача-1 права оренди земельних ділянок без наявності дозволів їх власників на заставу права оренди на спірні земельні ділянки, у зв'язку з чим договір застави визнано недійсним в судовому порядку, що свідчить про неправомірність дій позивача з укладення оспорюваного правочину з відповідачем-1 та виключає можливість одержання ним відшкодування вартості спірних майнових прав за рахунок відповідачів 1, 2 (том 2, а.с. 347 - 353).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 31.03.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та невідповідністю його висновків за змістом оскаржуваного рішення фактичним обставинам справи.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Власова Ю.Л., суддів: Майданевича А.Г., Федорчука Р.В.) апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року у даній справі - без змін з тих же підстав (том 3, а.с. 161 - 167).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 30.08.2016 року та рішення суду першої інстанції від 31.03.2016 року, прийняти у справі нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 520, 583 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 20 Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013 року та статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Позивач зазначив про безпідставність відмови судів у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідачів 1, 2 відшкодувати йому вартість набутих ними майнових прав (прав оренди земельних ділянок фізичних осіб), переданих позивачем в заставу відповідачу-1 за договором застави, який в подальшому було визнано судом недійсним, зважаючи на обставини відступлення відповідачем-1 спірних майнових прав на користь відповідача-2, що унеможливлює їх повернення позивачу в натурі та є підставою для застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 20 Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013 року про відшкодування вартості майна (майнових прав) у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення оспорюваного правочину (договору застави).

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 30.08.2016 року та рішення суду першої інстанції від 31.03.2016 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши представників позивача - Чирського Ю.В., відповідача-1 - Мідляра В.В. та відповідача-2 - Мартинюк О.М., дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з частиною 1 статті 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до частин 1, 5 статті 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, з моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки в орендаря виникає право володіння та користування земельною ділянкою, яка залишається у власності орендодавця, з правом передання права оренди земельної ділянки в заставу третім особам.

Згідно з частинами 1, 2 статті 20 Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013 року, правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з підстав, передбачених частиною 1 цієї статті. У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Так, частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Отже, вимога боржника про відшкодування йому вартості майна (майнових прав), яке було передано кредитору за правочином, який визнано недійсним в судовому порядку, є за своєю правовою природою вимогою про відшкодування збитків, завданих кредитором у зв'язку з неможливістю повернути спірне майно до ліквідаційної маси боржника в натурі внаслідок його знищення (пошкодження чи втрати).

Положеннями статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При відшкодуванні збитків застосовуються загальні умови відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, які передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді відшкодування збитків настає за наявності таких умов: протиправної дії чи бездіяльності особи; заподіяння збитків в результаті такої дії чи бездіяльності особи; причинного зв'язку між протиправною дією чи бездіяльністю особи та заподіяними збитками; вини боржника.

При цьому, на позивача покладається обов'язок доведення того, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до частини 1 статті 33 та частини 2 статті 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 03.09.2013 року між позивачем, як заставодавцем, та відповідачем-1, як заставодержателем, укладено договір застави в забезпечення виконання позивачем зобов'язань перед відповідачем-1 за кредитними договорами №001/1-2012/840 від 15.02.2012 року, №487/02-2009 від 08.09.2009 року та договором про надання банківської гарантії №005г-2013/980 від 21.02.2013 року з усіма додатковими угодами до них, що укладені або можуть бути укладені в майбутньому; сторони погодили, що позивач передає в заставу відповідача-1 право оренди земельних ділянок (майнові права) з визначенням вартості предмета застави в розмірі 4 000 000 грн.; перелік договорів оренди, право оренди (майнове право) за якими передається в заставу відповідачу 1, та перелік орендодавців зазначено у додатку №1 до договору застави (том 1, а.с. 11 - 13).

Судами встановлено, що згідно з пунктами 3.1., 3.2., 3.4. договору застави, при порушенні позивачем зобов'язань за кредитними договорами і договором про надання банківської гарантії та/або порушення судом провадження у справі про банкрутство позивача та/або прийняття до розгляду заяви про затвердження плану санації позивача до порушення справи про банкрутство, у відповідача-1 виникає право задоволення вимог, забезпечених заставою, за рахунок заставлених майнових прав; право оренди земельних ділянок (майнові права), що є предметом застави за цим договором, переходить до відповідача-1 наступного робочого дня з моменту порушення позивачем будь-яких умов зобов'язань, вказаних у п. 1.1 цього договору або умов п.п. 2.3.1., п.п. 2.3.2. цього договору, або настання обставин, передбачених п. 3.1. цього договору та отримання позивачем письмового повідомлення відповідача-1 про набуття права оренди земельних ділянок (майнових прав); відповідач-1 відповідно до пункту 3.2. цього договору стає орендарем в договорах оренди, права на оренду яких було заставлено.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 18.04.2014 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, за умовами якого відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв право вимоги, що належить відповідачу-1, і став кредитором за кредитним договором №487/02-2009 від 08.09.2009 року, кредитним договором №001/1-2012/840 від 15.02.2012 року та договором про надання банківської гарантії №005г-2013/980 від 21.02.2013 року, укладеними між відповідачем-1 та позивачем; відповідач-2 одержав право вимагати від позивача належного виконання зобов'язань за основними договорами на загальну суму 8 163 381, 58 грн. (пункти 1.1., 1.2. договору) (том 1, а.с. 147 - 148).

Судами встановлено, що за змістом пунктів 1.5. - 1.7., договору про відступлення права вимоги, сторони приймають до уваги, що виконання зобов'язань за основними договорами забезпечені договором застави від 03.09.2013 року, за яким позивач передав відповідачу-1 право оренди земельних ділянок (майнові права) згідно переліку, який є невід'ємною частиною договору застави; відповідно до умов договору застави, при порушенні заставодавцем (позивачем) зобов'язань за основними договорами на момент укладення цього договору у відповідача-1 виникло право на задоволення вимог, забезпечених заставою, за рахунок заставлених майнових прав; відповідач-1 передає відповідачу-2 право на задоволення вимог за основними договорами шляхом набуття права оренди на земельні ділянки, яке відповідач-2 набуває з моменту підписання договору відступлення права вимоги та стає орендарем в договорах оренди, право на оренду яких було заставлено.

Судами встановлено преюдиційні для розгляду даної справи обставини визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору застави від 03.09.2013 року ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року в межах провадження у справі №910/7266/14 у справі про банкрутство позивача з цивільно-правових підстав (оспорюваний правочин суперечить положенням статті 520 ЦК України про порядок заміни кредитора у зобов'язанні шляхом переведення боргу, оскільки орендар (позивач), укладаючи спірний договір застави, не отримав дозволів власників (фізичних осіб - орендодавців) на передання права оренди земельних ділянок у заставу третій особі (відповідачу-1)). Зазначене судове рішення в частині розгляду вимог про визнання недійсним спірного договору застави залишено без змін постановою апеляційного суду від 14.12.2015 року та постановою суду касаційної інстанції від 11.02.2016 року (том 1, а.с. 19 - 34).

Також, судами встановлено, що рішенням Господарського суду Сумської області від 25.02.2015 року у справі №920/983/14 (залишено без змін постановою апеляційного суду від 09.11.2015 року та постановою касаційного суду від 24.02.2016 року) відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ "Діамант-агро" (відповідач-2) до ТОВ "Лотуре-Агро" (позивач), ТОВ "Калина", ПП "Засулля-5", ТОВ "Українські аграрні інвестиції" про визнання правонаступником орендаря (позивача) за договорами оренди земельних ділянок, з огляду на встановлені обставини порушення сторонами (позивачем та відповідачем-1) положень законодавства про оренду землі при укладенні договору застави від 03.09.2013 року без письмової згоди фізичних осіб-власників земельних ділянок, у зв'язку з чим право оренди земельних ділянок у відповідача-1 не виникло, а укладення відповідачем-1 та відповідачем-2 договору від 18.04.2014 року про відступлення права вимоги не мало наслідком набуття відповідачем-2 права оренди земельних ділянок, які належали позивачу - ТОВ "Лотуре-Агро" (том 1, а.с. 46 - 69).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, з огляду на визнання договору застави від 03.09.2013 року недійсним в судовому порядку, позивач, як орендар земельних ділянок, право оренди на які було передано в заставу відповідача-1, направив на адресу відповідача-2, якому відповідач-1 відступив право вимоги до позивача за спірним договором застави, претензію з вимогою про відшкодування вартості предмета застави на суму 4 000 000 грн. протягом семи календарних днів у зв'язку з неможливістю відповідача-2 повернути майно в натурі за недійсним правочином (том 1, а.с. 14 - 16).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між позивачем та відповідачем-1 договір застави майнових прав орендаря за договорами оренди земельних ділянок визнано недійсним в межах справи про банкрутство позивача, тому такий правочин не створює юридичних наслідків у вигляді передання відповідачу-1 в заставу права оренди земельних ділянок, у зв'язку з чим відсутні підстави для відшкодування відповідачами 1, 2 вартості спірних майнових прав на користь позивача в порядку частини 2 статті 20 Закону про банкрутство.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в повному обсязі, погодився зі здійсненою судом першої інстанції оцінкою доказів у справі та не знайшов правових підстав для зміни чи скасування рішення від 31.03.2016 року.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову в позові та зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, позивачем заявлено вимогу про відшкодування відповідачами 1, 2 вартості предмета застави (права оренди земельних ділянок) за договором застави від 03.09.2013 року, укладеного між відповідачем-1 та позивачем, у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину, з підстав, передбачених частиною 2 статті 20 Закону про банкрутство.

Судами встановлено, що ухвалою місцевого господарського суду від 11.08.2015 року в межах провадження у справі №910/7266/14 про банкрутство встановлено преюдиційні для даної справи обставини укладення сторонами (позивачем та відповідачем-1) спірного договору застави від 03.09.2013 року без письмової згоди фізичних осіб-власників земельних ділянок, що стало підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Отже, в порушення положень статей 33, 34 ГПК України позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів 1, 2 та неможливістю повернення позивачу спірних майнових прав (права оренди земельних ділянок), при цьому, з огляду на встановлені ухвалою суду від 11.08.2015 року у справі №910/7266/14 преюдиційні при розгляді даного спору обставини визнання недійсним договору застави від 03.09.2013 року, суди дійшли висновку, що спірні майнові права не передавались позивачем в заставу відповідача-1, а тому позовні вимоги про відшкодування їх вартості за рахунок відповідачів 1, 2 не можуть бути задоволені.

Відтак, на виконання вимог статей 43, 101 ГПК України суди попередніх інстанцій належним чином з'ясували характер і суть заявлених позовних вимог та встановили їх невідповідність передбаченим частиною 2 статті 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи на предмет наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 20 Закону про банкрутство про відшкодування вартості майнових прав (права оренди земельних ділянок) у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення оспорюваного договору застави, з посиланням на докази, прийняті до уваги та спростовані судами, зводяться до намагання переконати суд касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень касаційного суду відповідно до статті 1117 ГПК України, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

Доводи скаржника про фактичну реєстрацію відповідачем - 2 за собою прав оренди спірних земельних ділянок фізичних осіб-орендодавців, як підставу для задоволення вимог скаржника для стягнення спірної суми вартості майнових прав оренди, колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими, як такі що не спростовують правомірності висновків судів про відсутність підстав для стягнення шкоди.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що законність (незаконність) реєстрації прав оренди за відповідачем-2 може бути встановлена адміністративним судом за позовом скаржника в ході розгляду такого спору за участі орендодавця (фізичної особи) та дослідження обставин укладення договору оренди між орендодавцем та відповідачем-2.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про залишення без змін постанови Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року у справі №910/1812/16, а касаційної скарги позивача без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ТОВ "Лотуре-Агро" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року у справі №910/1812/16 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

Н.Г. Ткаченко