ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2016 р. Справа № 917/348/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 13.05.2014р.;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 05.01.2015р. №29-14/18;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, м. Полтава (вх. №2811П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 26.09.2016р.

у справі №917/348/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, м. Полтава

про стягнення 40 150 588,74 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 26.09.2016р. (головуючий суддя Погрібна С.В., суддя Паламарчук В.В., суддя Сірош Д.М. ) позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 531 969,57грн. пені, 337 333,40грн. 3% річних, 2 648 532,17грн. інфляційних та 181 102,23грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства Полтаватеплоенерго, м. Полтава з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 26.09.2016р. у справі №917/348/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт, в обґрунтування своєї правової позиції зазначає про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи.

На думку апелянта, сторони, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за частину природного газу, поставленого відповідно до договору №1948/14-ТЕ-24 від 12.02.2014р. та відмовились від застосування штрафних та інших фінансових санкцій щодо цієї частини.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2016р. суддею доповідачем по справі №917/348/16 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.10.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 08.11.2016р.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.11.2016р. розгляд справи відкладено на 22.11.2016р., у звязку з неявкою в судове засідання представника позивача.

У судовому засіданні 22.11.2016р. представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2014р. між Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (покупець) було укладено договір №1948/14-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність відповідачу у 2014 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити поставлений газ на умовах цього договору (п.1.1 договору).

Пунктом 11 договору передбачено, що останній набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014р. і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №1 від 30.04.2014р. та Додатковою угодою №2 від 01.10.2014р. сторонами було внесено зміни до п.п. 1.2. та другого абзацу п.п. 6.3 Договору №1948/14-ТЕ-24 від 12.02.2014р.

Згідно п.п. 1.2. договору (в редакції Додаткової угоди №1 від 30.04.2014р.) газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

У п.п. 2.1 договору сторони погодили, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 132550,0 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п.п.3.3. договору).

Відповідно до п.п. 3.4 договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для підтвердження остаточних розрахунків між сторонами.

02.10.2014р., 11.12.2014р., 03.12.2015р. між Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів ОСОБА_3 облдержадміністрації та Департаментом житлово-комунального господарства ОСОБА_3 облдержадміністрації були укладені Договори про організацію взаєморозрахунків №571/30, №1216/30, №175/375-в.

04.12.2014 року, 07.05.2015 року, 07.05.2015року, 07.05.2015року, 20.05.2015 року, 21.10.2015 року, 19.11.2015 року між Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів ОСОБА_3 облдержадміністрації були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету №2295, №986, №987, №988, №1140, №2067, №2465, предметом яких була організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Так, позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що на виконання умов договору з січня по грудень 2014р. відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 131 765 336,02грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи двостороннє підписаними та скріпленими печатками підприємств, актами прийому-передачі газу: від 31 січня 2014 р. на суму 5 719,90 грн.; від 31 січня 2014р. на суму 12 512,03грн.; від 31 січня 2014 року на суму 29 210 027,26грн.; від 28 лютого 2014 р. на суму 11 671,52 грн.; від 28 лютого 2014 р. на суму 4236,57 грн.; від 28 лютого 2014 р. на суму 19 074 640,76 грн.; від 31 березня 2014 р. на суму 3 024,25 грн.; від 31 березня 2014 р. на суму 7 558,01 грн.; від 31 березня 2014 р. на суму 14 857 215,30 грн.; від 30 квітня 2014 р. на суму 257,92 грн.; від 30 квітня 2014 р. на суму 1 182 ,20 грн.; від 30 квітня 2014 р. на суму 5 453 358,70 грн.; від 31 травня 2014 р. на суму 2 523 689,86 грн.; від 30 червня 2014р. на суму 2 557 582,42 грн.; від 31 липня 2014р. на суму 2 441 438,05грн.; від 31 серпня 2014р. на суму 1 534 357,53грн.; від 30 вересня 2014р. на суму 2 677 886,12грн.; від 31 жовтня 2014р. на суму 9 587 449,64грн.; від 30 листопада 2014р. на суму 18 926 795,43грн.; від 31 грудня 2014р. на суму 22 874 732,55грн.

Відповідно до п. 6.1 договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач зобов'язувався оплатити природний газ, поставлений: у січні 2014 року до 15 лютого 2014 року; у лютому 2014 року до 15 березня 2014 року; у березні 2014 року до 15 квітня 2014 року; у квітні 2014 року до 15 травня 2014 року; у травні 2014 року до 15 червня 2014 року; у червні 2014 року до 15 липня 2014 року; у липні 2014 року до 15 серпня 2014 року; у серпні 2014 року до 15 вересня 2014 року; у жовтні 2014 року до 15 листопада 2014 року; у листопаді 2014 року до 15 грудня 2014 року; у грудні 2014 року до 15 січня 2015 року, проте, здійснив розрахунки за поставлений природний газ в сумі 131 765 336,02грн. з порушенням зазначених вище строків оплати.

У звязку з тим, що відповідачем було допущено прострочення строків оплати за отриманий природний газ, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 14 350 198,41грн. пені, 1 891 923,93грн. 3% річних та 23 908 466,40грн. інфляційних втрат.

26.09.2016р. господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, предметом позову у даній справі є матеріально правова вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 14 350 198,41грн. пені, 1 891 923,93грн. 3% річних та 23 908 466,40грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Положеннями ст.ст. 627, 629, 632 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Приписами статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Так, згідно статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Згідно статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами статті 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, пунктом 7.2 договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Отже, умовами вказаного договору сторони передбачили настання відповідальності за невиконання зобовязань по договору.

Приписами статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, позивачем нараховано до стягнення з відповідача: 14 350 198,41грн. пені за періоди: 15.02.2014 року - 14.08.2014 року (за зобов'язаннями січня 2014 року); 15.03.2014 року - 14.09.2014 року (за зобов'язаннями лютого 2014 року); 15.04.2014 року - 14.10.2014 року (за зобов'язаннями березня 2014 року); 15.05.2014 року - 14.11.2014 року (за зобов'язаннями квітня 2014 року); 15.06.2014 року - 14.12.2014 року (за зобов'язаннями травня 2014 року); 15.07.2014 року - 21.12.2014 року (за зобов'язаннями червня 2014 року); 15.08.2014 року - 24.12.2014 року (за зобов'язаннями липня 2014 року); 15.09.2014 року - 28.12.2014 року (за зобов'язаннями серпня 2014 року); 15.10.2014 року - 07.01.2015 року (за зобов'язаннями вересня 2014 року); 15.11.2014 року - 13.01.2015 року (за зобов'язаннями жовтня 2014 року); 15.12.2014 року - 17.05.2015 року (за зобов'язаннями листопада 2014 року); 15.01.2015 року - 14.07.2015 року (за зобов'язаннями грудня 2014 року); 1 891 923,93грн. 3% за періоди: 15.02.2014 року - 01.10.2014 року (за зобов'язаннями січня 2014 року); 15.03.2014 року - 01.12.2014 року (за зобов'язаннями лютого 2014 року); 15.04.2014 року - 11.12.2014 року (за зобов'язаннями березня 2014 року); 15.05.2014 року - 16.12.2014 року (за зобов'язаннями квітня 2014 року); 15.06.2014 року - 16.12.2014 року (за зобов'язаннями травня 2014 року); 15.07.2014 року - 21.12.2014 року (за зобов'язаннями червня 2014 року); 15.08.2014 року - 24.12.2014 року (за зобов'язаннями липня 2014 року); 15.09.2014 року - 28.12.2014 року (за зобов'язаннями серпня 2014 року); 15.10.2014 року - 07.01.2015 року (за зобов'язаннями вересня 2014 року); 15.11.2014 року - 13.01.2015 року (за зобов'язаннями жовтня 2014 року); 15.12.2014 року - 17.05.2015 року (за зобов'язаннями листопада 2014 року); 15.01.2015 року - 02.12.2015 року (за зобов'язаннями грудня 2014 року); 23 908 466,40грн. втрат від інфляції за періоди: березень 2014 року - жовтень 2014 року (за зобов'язаннями січня 2014 року); квітень 2014року - грудень 2014 року (за зобов'язаннями лютого 2014 року); травень 2014 року - грудень 2014 року (за зобов'язаннями березня 2014 року); червень 2014 року - грудень 2014 року (за зобов'язаннями квітня 2014 року); липень 2014 року - грудень 2014 року (за зобов'язаннями травня 2014 року); серпень 2014 року - грудень 2014 року (за зобов'язаннями червня 2014 року); вересень 2014 року - грудень 2014 року (за зобов'язаннями липня 2014 року); жовтень 2014 року - грудень 2014 року (за зобов'язаннями серпня 2014 року); листопад 2014 року - січень 2015 року (за зобов'язаннями вересня 2014 року); грудень 2014 року - січень 2015 року (за зобов'язаннями жовтня 2014 року); січень 2015 року - травень 2015 року (за зобов'язаннями листопада 2014 року); лютий 2015 року - грудень 2015 року (за зобов'язаннями грудня 2014 року).

Між тим, Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" є комунальним підприємством, яке забезпечує тепловою енергією і послугами з централізованого теплопостачання населення, установи та організації, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів та інших споживачів.

Відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом за режимами споживання теплової енергії, безпечною експлуатацією теплоенергетичного обладнання та безпечним виконанням робіт на об'єктах у сфері теплопостачання суб'єктами господарської діяльності незалежно від форм власності, врегульовані Законом України "Про теплопостачання", згідно якого державна підтримка у сфері теплопостачання надається відповідно до обсягів коштів, передбачених Законом про Державний бюджет України та місцевими бюджетами на рік, а також коштів на проведення науково-дослідних робіт з удосконалення систем теплопостачання та енергозбереження. Тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими та повинні враховувати повну собівартість теплової енергії і забезпечувати рівень рентабельності не нижче граничного рівня рентабельності, встановленого Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері теплопостачання. У разі, якщо тимчасово тариф на теплову енергію встановлено нижче її собівартості з урахуванням граничного рівня рентабельності, то орган, яким установлено цей тариф, повинен передбачити механізми компенсації цієї різниці в порядку, встановленому законодавством.

Місцевим господарським судом встановлено, що тарифи на послуги теплопостачання для населення, що діяли у 2014р. не покривали витрат ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на виробництво, транспортування і постачання теплової енергії, відповідно можливість стовідсотково розрахуватись за використаний природний газ у ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", була відсутня.

Постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18/06/2014р. "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обовязки" (Порядок №217) передбачено, що усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надаються послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними організаціями в уповноваженому банку. Уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що затверджує НКРЕКП, Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", тому Полтавське обласне комунальне виробничого підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" було позбавлене права розпоряджатися грошовими коштами отриманими від виробничої діяльності. Відсоток коштів, отриманих ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" від споживачів як плата за теплову енергію та послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води автоматично перераховується банками на рахунки постачальника природного газу із спеціальними обовязками.

Практичне застосування Порядку №217 не дозволяє забезпечувати належну життєдіяльність як теплопостачальних підприємств так і населених пунктів, де вони розташовані.

Крім того, держава сплачує частину вартості житлово-комунальних послуг, отриманих споживачем за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно п. 13 ч.1 ст. 2 Бюджетного кодексу України видатками бюджету є кошти, спрямовані на здійснення програм та заходів, передбачених відповідним бюджетом.

Тобто, субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, відповідно до п. 13 ч.1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, визначені як грошові кошти, а тому можуть бути використані на погашення заборгованості, що виникла перед позивачем.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за спожитий природний газ виникає з різниці в тарифах на теплову енергію, затримки перерахування бюджетних коштів стосовно надання пільг за спожиту теплову енергію, зокрема, надання субвенцій для погашення заборгованості у теплопостачальних організацій та заборгованості бюджетних установ за спожиті послуги надані теплопостачальними підприємствами.

Отже, у ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" була відсутня можливість своєчасно проводити розрахунки за спожитий природний газ, оскільки основним фінансовим джерелом, з якого у 2014р. проводилася оплата за спожитий природний газ згідно Договору, були грошові кошти, отримані від реалізації теплової енергії населенню.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідачем за поставлений природний газ за договором №1948/14-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 12.02.2014р. було сплачено 26 146 162,40грн. власними коштами та 47 302 851,28грн. зараховано на рахунок позивача шляхом розподілу з розподільчого рахунку відповідача у відповідності до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014р.

Матеріалами справи також підтверджується, що частину боргу за договором №1948/14-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 12.02.2014р. було погашено відповідачем на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, а саме:

- 02.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів ОСОБА_3 облдержадміністрації та Департаментом житлово-комунального господарства ОСОБА_3 облдержадміністрації був укладений Договір про організацію взаєморозрахунків №571/30, предметом якого є організація проведення Сторонами взаєморозрахунків відповідно до п.24 ст. 14 та п.2 ст. 16 ЗУ "Про державний бюджет на 2014рік" і Порядку та умов надання у 2014р. субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення , що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла в зв"язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014р. №30.

- 11.12.2014р. між Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів ОСОБА_3 облдержадміністрації та Департаментом житлово-комунального господарства ОСОБА_3 облдержадміністрації був укладений Договір про організацію взаєморозрахунків №1216/30, предметом якого є організація проведення Сторонами взаєморозрахунків відповідно до п.24 ст. 14 та п.2 ст. 16 ЗУ "Про державний бюджет на 2014рік" і Порядку та умов надання у 2014р. субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення , що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла в зв"язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014р. №30.

- 03.12.2015р. між Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів ОСОБА_3 облдержадміністрації та Департаментом житлово-комунального господарства ОСОБА_3 облдержадміністрації був укладений Договір про організацію взаєморозрахунків №175/375-в, предметом якого є організація проведення Сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам визначеною п. 16 ст. 14 та ст. 32 ЗУ "Про державний бюджет на 2015рік" відповідно до Порядку та умов надання у 2015р. субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №375.

У п. 7 договорів про організацію взаєморозрахунків, сторони дійшли згоди погасити заборгованість ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" за спожитий у 2014 році природний газ перед позивачем за договором №1948/14-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 12.02.2014р., зокрема, згідно Договору №571/30 від 02.10.2014р. на суму 13 616 692,52грн.; згідно Договору №1216/30 від 11.12.2014р. на суму 10 000 000,00 грн.; згідно Договору №175/375-в від 03.12.2015р. на суму 9 920 717,51грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету Полтавської області для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню та/або іншим підприємствам.

За змістом підпунктів 2, 3 пункту 10 договорів про організацію взаєморозрахунків: сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору; перерахувати кошти наступній стороні відповідно до пункту 15 договорів про організацію взаєморозрахунків; сторони засвідчили, що після виконання договорів вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Зазначені договори були виконані відповідачем, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Як вже зазначалось, 04.12.2014 року, 07.05.2015 року, 07.05.2015року, 07.05.2015 року, 20.05.2015 року, 21.10.2015 року, 19.11.2015 року між Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ОСОБА_3 обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів ОСОБА_3 облдержадміністрації були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету №2295, №986, №987, №988, №1140, №2067, №2465, відповідно до умов яких сторони домовились, зокрема, про наступне: їх предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій"; відповідач перераховує на рахунок позивача кошти в сумі 5 773 886,96грн., у тому числі ПДВ - 962 314,49грн., за 2014 року згідно з договором від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 з таким записом у графі "призначення платежу": "постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.05 №20, дата і номер Спільного протокольного рішення, за природний газ 2014 року, договір від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 у т. ч. ПДВ 962 314,49" (спільне протокольне рішення №2295 від 04.12.2014р.); відповідач перераховує на рахунок позивача кошти в сумі 4 500 000,00грн., у тому числі ПДВ - 750 000,00грн., за 2014 року згідно з договором від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 з таким записом у графі "призначення платежу": "постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.05 №20, дата і номер Спільного протокольного рішення, за природний газ 2014 року, договір від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 у т. ч. ПДВ 750 000,00грн." (спільне протокольне рішення №986 від 07.05.2015р.); відповідач перераховує на рахунок позивача кошти в сумі 4 500 000,00грн., у тому числі ПДВ - 750 000,00грн., за 2014 року згідно з договором від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 з таким записом у графі "призначення платежу": "постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20, дата і номер Спільного протокольного рішення, за природний газ 2014 року, договір від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 у т. ч. ПДВ 750 000,00грн." (спільне протокольне рішення №987 від 07.05.2015р.); відповідач перераховує на рахунок позивача кошти в сумі 5 220 496,53грн., у тому числі ПДВ - 870 082,76грн., за 2014 року згідно з договором від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 з таким записом у графі "призначення платежу": "постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20, дата і номер Спільного протокольного рішення, за природний газ 2014 року, договір від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 у т. ч. ПДВ 870 082,76грн." (спільне протокольне рішення №988 від 07.05.2015р.); відповідач перераховує на рахунок позивача кошти в сумі 573 797,97грн., у тому числі ПДВ - 95 633,00грн., за 2014 року згідно з договором від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 з таким записом у графі "призначення платежу": "постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20, дата і номер Спільного протокольного рішення, за природний газ 2014 року, договір від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 у т. ч. ПДВ 95 633,00грн." (спільне протокольне рішення №1140 від 20.05.2015р.); відповідач перераховує на рахунок позивача кошти в сумі 1 987 880,19грн., у тому числі ПДВ - 331 313,37грн., за 2014 року згідно з договором від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 з таким записом у графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005р. №20, за природний газ 2014 року, договір від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 у т. ч. ПДВ 331 313,37грн." (спільне протокольне рішення №2067 від 12.10.2015р.); відповідач перераховує на рахунок позивача кошти в сумі 2 222 850,66грн., у тому числі ПДВ - 370 475,11грн., за 2014 року згідно з договором від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 з таким записом у графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005р. №20, за природний газ 2014 року, договір від 12.02.2014р. №1948/14-ТЕ-24 у т. ч. ПДВ 370 475,11грн." (спільне протокольне рішення №2465 від 19.11.2015р.).

Зазначені спільні протокольні рішення були виконані відповідачем, що підтверджується платіжними дорученнями ( т.2 а.с. 76,79, 82, 85, 88, 91, 94,).

Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат, позивачем здійснено нарахування на суми боргу без врахування договорів про організацію взаєморозрахунків №571/30 від 02.10.2014р., №1216/30 від 11.12.2014р., №175/375-в від 03.12.2015р. та спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету №2295 від 04.12.2014р., №986 від 07.05.2015р., №987 від 07.05.2015р., №988 від 07.05.2015р., №1140 від 20.05.2015р., №2067 від 12.10.2015р., №2465 від 19.11.2015р.

Відповідно до частини третьої статті 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що уклавши спільні протокольні рішення та договори про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005р., сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за частину природного газу, поставленого відповідно до договору №1948/14-ТЕ-24 від 12.02.2014р. та відмовились від застосування штрафних та інших фінансових санкцій щодо цієї частини.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах №3-23гс15 від 25.03.2015р. у справі № 924/1265/13, від 01.07.2015р. № 3-322гс15 у справі № 924/1230/14, від 11.11.2015р. № 3-968гс15 у справі № 927/1733/14, де зазначив, що умовами договору про організацію взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору про постачання газу; що договір про організацію взаєморозрахунків не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань та підстав для інших грошових вимог та оскільки розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, то строки виконання зобов'язання відповідачем було дотримано, а тому підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та для стягнення неустойки (штрафу, пені) не було.

Окрім того, Верховний Суд України зазначив, що для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України та застосування неустойки (пені, штрафу), передбачених договором купівлі-продажу природного газу, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків.

Отже, враховуючи той факт, що договори про організацію взаєморозрахунків та спільні протокольні рішення відповідачем були виконані, визначені в них суми грошових коштів були перераховані позивачу, а позивачем не надано доказів порушення відповідачем зобов'язань за спільними протокольними рішеннями, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для нарахування пені, передбаченої підпунктом 7.2. договору, 3 % річних та інфляційних втрат, визначених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, на суми заборгованості, погашення якої відбулося за вказаними договорами про організацію взаєморозрахунків та за спільними протокольними рішеннями.

Місцевим господарським судом здійснено перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, який перевірений судом апеляційної інстанції за допомогою калькулятора "Ліга" та встановлено, що до стягнення підлягає 3% річних в сумі 337 333,40грн. та інфляційних втрат в сумі 2 648 532,17грн.

Пеня складає - 1 773, 231,90 грн.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідач звертався до місцевого господарського суду з заявою про зменшення розміру пені на 90%.

Господарський суд першої інстанції, враховуючи відсутність заборгованості у відповідача за поставлений природний газ на момент подачі позову, незначні строки прострочки та те, що порушення зобов'язання не завдало негативних наслідків для позивача, частково задовольнив клопотання відповідача та зменшив розмір належної до стягнення пені на 70%.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягненні пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Приписами ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Правовий аналіз зазначених приписів свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Колегія суддів зазначає про те, що місцевим господарським судом при вирішенні питання про зменшення розміру пені, яка підлягає до стягнення не було взято до уваги майновий стан позивача.

Отже, враховуючи специфіку діяльності відповідача, зважаючи на те, що основним фінансовим джерелом, з якого у 2014р. ним проводилася оплата за спожитий природний газ згідно договору, наявність грошових коштів, отриманих від реалізації теплової енергії населенню та те, що у останнього відсутня заборгованість за поставлений природний газ на момент подачі позову, незначні строки прострочки, а також майновий стан позивача, колегія суддів вважає, що розмір пені, сума якої виходячи з перерахунку становить 1 773, 231,90 грн. має бути зменшений на 50%, тобто, замість зазначеного до стягнення розміру пені 531 969,57 грн., до стягнення підлягає пеня в розмірі 886 615,95 грн. та відповідно, судовий збір в сумі 206 700,00 грн. сплачений позивачем при поданні позовної заяви (платіжне доручення від 05.01.2016р. №4000038 т.1, а.с.9).

Таким чином, оскільки сплата в даному випадку пені у повному обсязі зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інтереси, зокрема, бюджетних установ та інших субєктів господарювання, колегія суддів, враховуючи наявні, передбачені статтею 233 Господарського кодексу України, ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України підстави для зменшення пені, вважає, що розмір пені слід зменшити на 50%.

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України у постановах від 16.03.2016р. у справі №906/1599/15, від 23.02.2016р. у справі №903/861/15.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 337 333,40грн. 3% річних та 2 648 532,17грн. інфляційних втрат.

Разом з тим, рішення господарського суду Полтавської області від 26.09.2016 року у справі №917/348/16 слід змінити в частині визначення розміру пені та судового збору, зазначивши до стягнення 886 615,95 грн. пені та 206 700,00 грн. судового збору, в решті рішення господарського суду Полтавської області від 26.09.2016 року у справі №917/348/16 слід залишити без змін.

Отже, висновок місцевого господарського суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 99, 101, ч. 4 ст. 103, ч.ч. 1, 3 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, м. Полтава задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 26.09.2016 року у справі №917/348/16 змінити, зазначивши до стягнення 886 615,95 грн. пені та 206 700,00 грн. судового збору.

В решті рішення господарського суду Полтавської області від 26.09.2016 року у справі №917/348/16 залишити без змін.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 24.11.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.