ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2016 Справа № 917/129/16

за позовом Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", вул. Матросова, 10, м. Червонозаводське, Лохвицький район, Полтавська область, 37240

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", вул.Будька,47, м. Гадяч, Полтавська область, 37300

про стягнення 774 765,83 грн.

Суддя Погрібна С.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 73 від 27.04.2015р.

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність №9 від 01.04.2016р.

Суть спору: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 774 765,83грн., з яких 625 697,38 грн - пені, 37 823,33 грн - 3% річних та 111 245,12 грн - інфляційних втрат нарахованих за порушення договірних зобов"язань щодо оплати за Договором поставки №197-Р від 30.01.2015р.

Ухвалою суду від 28.04.2016р. провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі №530/468/16-ц, що перебувала у провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області.

Ухвалою від 11.08.2016 було поновлено провадження у справі.

04.10.2016 позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог (вхід. №13848) (т.2, арк. с. 218-220), якою позивач зменшив розмір позовних вимог в частині основного боргу; цією ж заявою збільшив позовні вимоги в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Зокрема, позивач просить суд стягнути з відповідача 38 917,81грн - 3% річних, 646 490,48грн - пені, 111 245,12грн - інфляційних втрат.

08.11.2016р. позивачем подано до суду заяву про уточнення (вхід. №13848) відповідно до якої зазначає, що в розрахунку пені та 3% річних доданих до заяви про зменшення розміру позовних вимог було допущено помилку. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача 625 697,38грн пені, 37 823,33грн 3% річних та 111 245,12грн інфляційних втрат (розрахунок додано до заяви).

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Оскільки такі дії позивача не суперечать законодавству, не порушують права і охоронювані законом інтереси будь-яких осіб, заява приймається господарським судом до розгляду.

Виходячи з п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Згідно абзацу четвертого підпункту 4.6 пункту 4 вказаної постанови зменшення позивачем суми позову, в тому числі й з підстав необґрунтованості первісного розрахунку ціни позову, не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору стає вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

Таким чином, ціна позову, яку згідно з частиною третьою статті 55 ГПК, яку зазначив позивач складає 774 765,83грн, з яких 625 697,38грн пеня, 37 823,33грн 3% річних та 111 245,12грн інфляційні втрати.

Представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та заяви про уточнення, з мотивів викладених у позовній заяві.

Зокрема, позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов"язань в частині оплати за отриманий товар за Договором поставки №197-Р від 30.01.2015р.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

20.09.2016 до суду від відповідача надійшла заява (вхід. №11650) (т.2, арк. с. 117-118) відповідно до якої останній просить суд під час винесення рішення зменшити розмір пені на 90%.

Про розгляд вказаної заяви буде зазначено в мотивувальній частині рішення.

Крім того, 03.11.2016 через канцелярію суду відповідачем було подано контррозрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено дату складення повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко" (позивач по справі, постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (відповідач по справі, покупець за договором) 30 січня 2015 року був укладений договір поставки № 197-Р (т.1, арк.с.24-25) (далі - Договір).

Даний договір набирає чинності з 30 січня 2015року та діє до 31 грудня 2015 року (п.п. 10.1. Договору).

Відповідно до п.1.1. Договору постачальник зобов'язався передавати у власність покупця молоко коровяче незбиране ДСТУ 3662-97, (далі -молоко), а покупець зобовязався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором.

Кількість молока зазначається в спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за формою-1 ТН (МС), затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01 липня 2002 року (далі за текстом Товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (додаток №1), які після погодження (в порядку передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору (п. 2.1. Договору).

Згідно пункту 3.8. Договору право власності на молоко переходить до покупця з моменту його приймання і визначається датою підписання представником Покупця товарної накладної крім випадку виявлення Покупцем невідповідності молока вимогам ДСТУ 3662-97, діючим в Україні стандартам, а також ветеринарним та санітарним вимогам.

Постачальник зобовязаний надавати Покупцю наступні супровідні документи: - товарно-транспортну накладну Ф1-ТН, спеціалізовану товарну накладну формою №1-ТН(МС), із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості та якості молока; - видаткову накладну; ветеринарне свідоцтво (Ф2), яке надається Постачальником Покупцю на заплановану кількість молока, що передаватиметься у власність Покупця, на кожний місяць не пізніше 3 числа поточного місяця (п. 2.4. Договору).

Пунктом 2.6. Договору сторони визначили, що не пізніше 3-го числа місяця наступного за звітним покупцем, на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № З-ПК (МС), в якій вказуються кількість та вартість молочної сировини.

Кінцеве (остаточне) приймання, оприбуткування та оплата молока здійснюється покупцем відповідно до кількісних та якісних показників, що зазначаються останнім в товарній накладній в графі "Прийнято" при прийманні молока на власному складі (п. 3.5. Договору).

Ціна на молоко встановлюється в національній валюті України - гривні, та погоджується Сторонами шляхом підписання Протоколу погодження цін (Додаток №1), який є невід"ємною частиною Договору (п. 5.1. Договору).

Відповідно до Протоколу погодження ціни від 30.01.2015 до договору поставки №197-Р від 30.01.2015, сторонами було погоджено планову закупівельну ціну за 1 тонну молока коров"ячого незбираного: 1 ґатунок - 5 200грн ; 2 ґатунок - 5100,00 грн.

Крім того, специфікацією від 30.01.2015 (т.1, арк. с. 27) (додаток №2 до договору) сторонами було погоджено склад молока, органолептичні показники, вимоги щодо показників безпеки, походження та способи виробництва, вимоги безпеки, умови зберігання, умови постачання та транспортування, вимоги за фізико-хімічними, санітарно-гігієнічними та мікробіологічними показниками якості.

На виконання умов договору позивачем за період з 01.02.2015р. по 31.12.2015р. було поставлено, а відповідачем отримано молоко на загальну суму 18 148 860,40грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними №60 від 10.02.2016, № 73 від 20.02.2015, №87 від 28.02.2015, №109 від 10.03.2015, №121 від 20.03.2015, №130 від 31.03.2015, №163 від 10.04.2015, №171 від 20.04.2015, №198 від 30.04.2015, №199 від 10.05.2015, №203 від 20.03.2015, №223 від 31.03.2015, №230 від 10.06.2015, №240 від 20.06.2015, №254 від 29.06.2015, №258 від 30.06.2015, №274 від 10.06.2015, №280 від 20.06.2015, №290 від 31.06.2015, №309 від 10.08.2015, №316 від 20.08.2015, №335 від 31.08.2015, №346 від 10.09.2015, №358 від 20.09.2015, №372 від 30.09.2015, №383 від 10.10.2015, №395 від 20.10.2015, №409 від 31.10.2015, №431 від 10.11.2015, №441 від 20.11.2015, №464 від 30.11.2015, №474 від 10.12.2015 та приймальними квитанціями №136 від 28.02.2015, №146 від 31.03.2015, №1 від 30.04.2015, №148 від 31.05.2015, №140 від 30.06.2015, №134 від 31.07.2015, №113 від 31.08.2015, №110 від 30.09.2015, №134 від 31.10.2015, №129 від 30.11.2015, №125 від 31.12.2015 (т.1, арк.с. 28-70).

Відповідачем факт отримання від позивача молочної продукції на загальну суму 18 148 860,40грн, не заперечується.

Пунктом 5.4. Договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату за об"єм молока поставленого Постачальником Покупцю протягом 10 (десяти) календарних днів у найближчий банківський день, наступним за останнім днем поставки, у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Оплата здійснюється в національній грошовій валюті України гривні.

Як вказує позивач у заяві про зменшення позовних вимог та не заперечується відповідачем, відповідач за одержаний товар розрахувався повністю, але з порушенням строків, узгоджених умовами Договору.

В зв"язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивачем на підставі п.п. 6.3 Договору та в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано і заявлено до стягнення 625 697,38грн - пені, 37 823,33грн - 3% річних та 111 245,12грн - інфляційних втрат (відповідно до заяви про зменшення та уточнення позовних вимог).

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Між сторонами по справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 ГК України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, за змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що підписаними між сторонами накладними та приймальними квитанціями підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 18 148 860,40грн.

Пунктом 5.4. Договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату за об"єм молока поставленого Постачальником Покупцю протягом 10 (десяти) календарних днів у найближчий банківський день, наступним за останнім днем поставки, у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

З огляду на визначений у договорі порядок розрахунку, зобов"язання по оплаті отриманого молока у відповідача виникло по закінченню 10-денного строку з моменту отримання товару та підписання відповідних накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за Договором виконав повністю, що підтверджується копіями банківських виписок (т. 1, а.с. 109-250, т. 2 а.с.1-53), проте з порушенням строків виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов"язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов"язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.3. Договору передбачено, що за прострочення в оплаті молока постачальник має право вимагати від покупця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У зв'язку із порушенням відповідачем умов п.п 5.4. Договору позивач просить стягнути з відповідача пеню відповідно до п.п. 6.2. Договору.

Позивач надав суду розрахунок пені по кожній накладній (т.2, арк. с 241-247), згідно якого розмір пені становить 625 697,38грн. Вказаний розрахунок підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань".

Відповідачем подано заяву про зменшення розміру пені на 90% .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 року вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідач в обґрунтування заяви посилається на скрутне фінансове становище, яке зумовлене значним скороченням обсягів реалізації (зокрема ринків Російської Федерації) та як наслідок, обсягів виробництва молочної продукції. Також відповідач вказує на наявність заборгованості з виплати заробітної плати та значне порушення контрагентами відповідача платіжної дисципліни. При цьому стягнення значної суми пені може значно погіршити фінансове становище ТОВ "Гадячсир", та привести до значних негативних наслідків для підприємства, невчасної виплати заробітної плати працівникам, накладення арештів на рахунки.

Враховуючи, те що відповідач дійсно перебуває у тяжкому фінансовому становищі, суму основного боргу було сплачено в добровільному порядку, порушення зобов'язання не завдало негативних наслідків для позивача, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені на 50%.

Враховуючи повне (100%) виконання боржником зобовязань за Договором, скрутне фінансове становище відповідача, а також те, що дії відповідача щодо несвоєчасного виконання прийнятих на себе зобовязань за Договором не мали негативних наслідків у вигляді збитків, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності - суд зменшує розмір пені на 50%, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню частково в розмірі 312 848,69грн.

При цьому судом враховано зазначену у рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 правову позицію Конституційного Суду України, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення 111 245,12 грн. інфляційних за період з 31.03.2015 по31.12.2015 та 37 823,33 грн. 3% річних за період з 09.01.2015 по 11.01.2016. (окремо по кожній накладній).

Здійснивши перевірку за допомогою калькулятора ІПС "Ліга" наданого позивачем розрахунку (з урахуванням моменту виникнення зобов'язань щодо оплати за отриманий товар), суд прийшов до висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 312 848,69грн пені, 111 245,12 грн. інфляційних втрат та 37 823,33 грн. 3% річних підтверджені документально та нормами матеріального права, а тому підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 312 848,69грн пені задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки.

Таким чином, судові витрати відповідно до ч.2 ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до п.1. ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Пунктом 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" також роз"яснено, що питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору.

Таким чином, враховуючи, що порядок повернення сум судового збору, визначений у статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачає обов"язкову наявність клопотання особи, яка має право на повернення сум сплаченого до Державного бюджету України судового збору, а відтак суд позбавлений права вирішення цього питання без відповідного клопотання сторони.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82, п.3 ч. 1 ст. 83, 84-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зменшити належний до стягнення розмір пені на 50 %.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" ( вул.Будька, 47, м. Гадяч, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" (вул. Матросова, 10, м. Червонозаводське, Лохвицький район, Полтавська область, 37240, ідентифікаційний код 30382533) 37 823,33грн - 3% річних, 312 848,69грн - пені, 111 245,12грн - інфляційних та 11 621,48грн. судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

4. В частині стягнення 312 848,69 грн пені в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 16.11.2016 року

Суддя С.В. Погрібна