ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2016 р. Справа № Б11/071-07/14/18/2/3

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1, Київська область, Миронівський район, с. Македони

до Товариства з обмеженою відповідальністю Македони, Київська область, Миронівський район, с. Македони

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ФОП ОСОБА_2, ПП "Компанія Фах", ДП "АРЗПАК", Першої української

міжрегіональної товарної біржі, УПФ у Миронівському районі, Миронівської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області

про стягнення 34751,96 грн.

Суддя Лопатін А.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи:

До господарського суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Македони про стягнення 12773,84 грн. заборгованості по заробітній платі, 15741,05 грн. середнього заробітку за час затримки, 4737,07 грн. компенсації за невикористану відпустку, 1500,00 грн. витрат на юридичні послуги.

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б11/071-07/14/18/2/3 за заявою ПП "Компанія "ФАХ" про банкрутство СТОВ "Македони".

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.06.2016 р. прийнято позовну заяву Фізичної особи ОСОБА_1 до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 20.07.2016 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.07.2016 р. розгляд справи відкладено на 04.08.2016 р.

20.07.2016 р. через канцелярію господарського суду Київської області ліквідатором СТОВ "Македони" подано відзив та клопотання про витребування доказів.

20.07.2016 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником позивача подано заяву, якою останній просить долучити до матеріалів справи документи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.07.2016 р. залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ФОП ОСОБА_2, ПП "Компанія Фах", ДП "АРЗПАК", Першу українську міжрегіональну товарну біржу, УПФ у Миронівському районі, Миронівську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

04.08.2016 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником позивача подано пояснення та клопотання, яким останній просить долучити до матеріалів справи документи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 15.09.2016 р.

У судовому засіданні 15.09.2016 р., присутній ліквідатор СТОВ "Македони" усно клопотав про відкладення розгляду справи з метою мирного врегулювання даного спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.09.2016 р. розгляд справи відкладено на 05.10.2016 р.

Відповідно до наказу голови господарського суду Київської області від 03.10.2016 р. №127-ВП, станом на 05.10.2016 р. суддя Лопатін А.В., у провадженні якого знаходиться справа № Б11/071-07/14/18/2/3, перебував у відпустці без збереження заробітної плати за сімейними обставинами.

Враховуючи вихід судді Лопатіна А.В. з відпустки, ухвалою господарського суду Київської області від 17.10.2016 р. розгляд справи призначено на 16.11.2016 р.

Як вбачається з матеріалів справи, ліквідатором СТОВ "Македони" було подано до суду клопотання про витребування доказів, в якому ліквідатор просить суд витребувати в Державної фіскальної служби документи, які стосуються подання звітності товариством та витребувати в арбітражного керуючого ОСОБА_3 пояснення щодо оформлення трудової книжки та з приводу фактичного виконання останньою трудових відносин.

Суд розглянувши вказане клопотання, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке:

Відповідно до частини першої статті 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Так, ліквідатором банкрута подано для долучення до матеріалів справи копії листів адресованих податковому органу та арбітражному керуючому ОСОБА_3, проте жодних доказів, які б свідчили про їх направлення адресатам не долучив.

Отже, враховуючи відсутність доказів неможливості ліквідатора самостійно надати відповідні докази, його клопотання є необґрунтованим.

Присутнім в судовому засіданні позивачем надано копії документів, як доказ виконання обовязків виконуючого директора СТОВ "Македони".

Розглянувши позов та заслухавши присутніх учасників судового процесу, суд

встановив:

12.01.2009 р. між ТОВ «Македони» іменоване далі «підприємство», в особі ліквідатора ОСОБА_4 іменованого далі «керівник», що діє на підставі постанови господарського суду Київської області від 21.10.2008 р. № Б11/071-07/14/18/2 та ОСОБА_1, іменованою далі «виконавчий директор» укладено трудову угоду № 1, відповідно до умов якої, за даною трудовою угодою виконавчий директор зобовязується безпосередньо і через сформований апарат здійснювати організацію заходів щодо забезпечення виконання керівником повноважень, визначених Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в межах ліквідаційної процедури ТОВ «Македони» (п. 1.1. угоди).

Відповідно до п. 2.2. угоди виконавчий директор зобовязаний:

- виконувати рішення керівника;

- здійснювати заходи щодо збереження майна підприємства, в тому числі бухгалтерської та іншої документації, початків, штампів та інших матеріальних цінностей підприємства;

- здійснювати контроль за веденням бухгалтерського та статистичного обліку та фінансової звітності у встановленому порядку;

- забезпечувати збір інформації, підготовку документів, виконання розпорядчих дій, необхідних для ведення бази даних дебіторської заборгованості підприємства;

- забезпечувати збір інформації, підготовку документів, виконання розпорядчих дій необхідних для здійснення керівником розпорядження майном підприємства;

- створювати для працівників підприємства нормальні, безпечні та сприятливі умови для праці на підприємстві;

- здійснювати контроль за своєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі працівникам підприємства.

Керівник, в свою чергу, зобовязаний:

- створювати виконавчому директору всі умови, необхідні для виконання ним зобовязань за даною трудовою угодою;

- не перешкоджати у виконанні виконавчим директором обовязків, передбачених даною трудовою угодою та чинним законодавством України (п. 2.1. угоди).

Згідно з п. 4.1. угоди посадовий оклад виконавчого директора за виконання обовязків, передбачених даною трудовою угодою, встановлюється в розмірі мінімальної заробітної плати.

Виконавчому директору щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок коштів підприємства (п. 4.2. угоди).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що до 01.04.2014 р. ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату та претензій матеріального характеру вона не має. Проте, з 01.04.2014 р. по 15.01.2015 р. розрахунок по заробітній платі з нею проведено не було.

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з ТОВ «Македони» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.05.2014 р. по 15.01.2015 р. в сумі 12773,84 грн., а також стягнути з ТОВ «Македони» на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 15.01.2015 р. по 31.05.2015 р. в сумі 15741,05 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4737,07 грн., витрат на надання юридичних послуг в сумі 1500,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з приписами статті 23 вищевказаного Кодексу трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частини першої ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі - Кодекс) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 115 Кодексу заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У ст. 116 Кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Факт нарахованого заробітку встановлюється довідками підприємств, установ організацій, записами в трудовій книжці, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (постанова Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р. Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній).

Як встановлено умовами трудової угоди посадовий оклад виконавчого директора за виконання обовязків, передбачених даною трудовою угодою, встановлюється в розмірі мінімальної заробітної плати.

Дійсність вказаної трудової угоди не було оскаржено, що не спростовано відповідачем. Більше того, не погоджуючись з наявністю трудових відносин між ТОВ «Македони» та ОСОБА_1, знаючи про наявність вказаної трудової угоди з 03.09.2015 р. (підтвердженням чого є відмітка арбітражного керуючого ОСОБА_5, який виконував на той час і наразі виконує повноваження ліквідатора ТОВ «Македони» (керівника ТОВ) на заяві ОСОБА_1, яка звернулася з вимогою проведення розрахунків по заробітній платі), ліквідатор ТОВ «Македони» (керівник ТОВ) - ОСОБА_5 жодних дій спрямованих на спростування наявності трудових відносин між ТОВ «Македони» та ОСОБА_1 не здійснив.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні копії табелів обліку використання робочого часу за період з січня 2014 року по січень 2015 року, тобто включаючи період, за який позивачем заявлено вимогу про стягнення нарахованої заробітної плати на суму 12773,84 грн. Вказані табелі підписані ОСОБА_3, яка у зазначений період виконувала повноваження ліквідатора ТОВ «Македони» (керівника ТОВ).

Крім того, на думку представника третьої особи ФОП ОСОБА_2, вказану трудову угоду було укладено без наміру її виконання за попередньою змовою арбітражних керуючих з певною фізичною особою з метою незаконного отримання фіктивним працівником заробітної плати та набуття відповідного трудового стажу. А тому, трудова угода № 1 підпадає під ознаки недійсності, фіктивності в повному обсязі, у звязку з чим винні особи мають бути притягнені до кримінальної відповідальності за привласнення, розтрату через зловживання службовим становищем. Проте, вказані доводи належними та допустимими доказами не підтверджені, крім того матеріали даної справи не містять доказів звернення з відповідною заявою до правоохоронних органів, отже вказане є лише припущенням третьої особи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частинами другою та третьою ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Виходячи з наведеного, враховуючи наявність трудової угоди, яка наразі є дійсною, а отже підлягає виконанню, як позивачем так і відповідачем, а також з урахуванням наявності табелів обліку використання робочого часу засвідчених повноваженою особою відповідача та відсутність доказів здійснення розрахунків по заробітній платі за заявлений період, а також враховуючи, що матеріали справи підтверджують виконання ОСОБА_1 заходів з метою забезпечення виконання керівником своїх обовязків, суд дійшов висновку про правомірність заявлення позивачем вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати в розмірі 12773,84 грн.

Щодо вимоги позивача про відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 15741,05 грн., судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 вищезазначеного Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічного висновку дотримується і Верховний суд України в постанові від 04.02.2015 р. № 927/741/13/3-2гс15.

Крім того, Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 11.11.2015 р. № 6-2159цс15.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 21.01.2015 р. № 6-195цс14.

З огляду на все наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено вимогу щодо відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, здійснивши перерахунок заявленої позивачем суми, судом встановлено, що відповідний розрахунок здійснено позивачем вірно, таким чином, до стягнення підлягає 15741,05 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивачем подано для долучення до матеріалів справи розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, згідно з вказаним розрахунком позивачем змінено період нарахування. Проте матеріали справи не містять, а ні заяви про уточнення позовних вимог, а ні заяви про їх збільшення. А тому, суд, враховуючи приписи статті 83 ГПК України, розглядає позовні вимоги щодо відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в межах заявлених вимог, які викладені в прохальній частині позовної заяви.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4737,07 грн., в обґрунтування вказаної вимоги зазначає, що невикористана відпустка складає 144 дні.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно розрахунку позивача невикористана відпустка нарахована за період з дати прийняття на роботу, тобто з 2009 р. по дату звільнення. Проте, в порушення ст.ст. 33, 34 ГПК України, позивач жодним чином не підтверджує невикористання щорічної відпустки за відпрацьовані роки: 2009, 2010, 2011, 2012, отже вимога щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку за вказаний період роботи є необґрунтованою.

Разом з тим, враховуючи наявність підписаних уповноваженою особою зі сторони відповідача табелів обліку використання робочого часу за період з січня 2014 року по січень 2015 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 в зазначений період у відпустці не перебувала, отже не використала відпустку за відпрацьований 2013 рік та відповідно за 2014 р., суд задовольняє вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку частково в сумі 1578,94 грн.

Що стосується 1500,00 грн. витрат на надання юридичних послуг, суд відмовляє позивачу в задоволенні вказаної вимоги, з огляду на таке:

Статтею 44 ГПК України до судових витрат віднесено, зокрема, витрати на оплату послуг адвоката, пов'язаних з розглядом справи.

Відшкодування цих витрат повязаних з оплатою послуг адвокатів здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Так, в матеріалах справи наявний договір про надання правових послуг адвоката та ордер адвоката, проте відсутні належні докази понесення витрат позивачем на надання правової допомоги, а саме: платіжне доручення або квитанція, які підтверджують здійснення перерахування коштів позивачем на рахунок адвоката.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься розписка, згідно якої позивач сплатив кошти адвокату в розмірі 1500,00 грн. підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (адвокат), однак, даний документ, в розумінні приписів ст. 33 та ст. 34 ГПК України, не є належним підтвердженням дійсного здійснення розрахунків. Крім того, з вказаної розписки не вбачається, за які саме послуги розраховувалась ОСОБА_1

За таких обставин, враховуючи відсутність належних доказів понесення витрат на послуги адвоката, а також, відсутність акту виконаних робіт, який би підтвердив обсяг наданих послуг, у суду відсутні підстави для задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на юридичні послуги в сумі 1500,00 грн.

Відповідно до статті 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 22, 33, 38, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Македони (Київська область, Миронівський район, с. Македони; код ЄДРПО України 03755992) на користь ОСОБА_1 (08820, Київська область, Макарівський район, с. Македони, вул. Джерельна, 11) 12773 (дванадцять тисяч сімсот сімдесят три) гривні 84 копійок заборгованості з виплати заробітної плати, 15741 (п'ятнадцять тисяч сімсот сорок одну) гривню 05 копійок відшкодування середнього заробітку за весь час затримки, 1578 (одну тисячу сімдесят вісім) гривень 94 копійки компенсації за невикористану відпустку.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Македони (Київська область, Миронівський район, с. Македони; код ЄДРПО України 03755992) в доход Державного бюджету України (за кодом бюджетної класифікації: ГУ ДКУ у Київський області, р/р 3001, МФО 821018, код за ЄДРПО України 37955989) 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень 00 коп. судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Копію рішення направити учасникам судового процесу.

Повне рішення складено 30.11.2016 року

Суддя А.В. Лопатін