ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

23 листопада 2016 р. Справа № 902/601/16

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Банаська О.О., суддів Тварковського А.А., Яремчука Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів", м.Київ

до: Державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України", м.Вінниця

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 охорони здоров'я України, м.Київ

про стягнення 31 931,93 грн заборгованості

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_2, довіреність № 3-23/229 від 27.04.2016 р., паспорт серії АН № 440642 виданий Ленінським РВ УМВС України у Дніпропетровської області 24.02.1999 р.

Представник відповідача та третьої особи в засідання суду не з'явилися.

В С Т А Н О В И В :

Державним підприємством "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" подано позов до Державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" про стягнення 31 931,93 грн заборгованості за надані послуги, з яких: 16 143,84 грн основної заборгованості, 14 306,34 грн збитків від інфляції та 1 481,75 грн відсотків за користування коштами.

Ухвалою суду від 20.07.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/601/16 та призначено до розгляду на 08.09.2016 р.

Ухвалою суду від 08.09.2016 р. продовжено строк розгляду спору на 15 днів; розгляд справи відкладено на 22.09.2016 р. та залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 охорони здоров'я України.

21.09.2016 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить застосувати до даного позову строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також відповідач просить суд розгляд справи здійснювати за відсутності його представника.

Ухвалою суду від 22.09.2016 р. з огляду на неподання у повному обсязі сторонами та третьою особою витребуваних доказів, неявку третьої особи та необхідність у витребуванні нових доказів розгляд справи відкладено до 04.10.2016 р.

За результатами проведення судового засідання, суд дійшов висновку, що справа № 902/601/16 відноситься до категорії справ значної складності, враховуючи суб'єктний склад учасників судового процесу, суперечливість доказової бази, що потребує додаткового витребування нових доказів для всебічного та об'єктивного з'ясування обставин спору в зв'язку з чим суд звернувся до керівництва суду з заявою про призначення колегії у складі трьох суддів для розгляду даної справи.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Вінницької області від 04.10.2016 р. для розгляду справи № 902/601/16 створено колегію у складі трьох суддів: головуючого судді Банаська О.О., суддів Тварковського А.А., Яремчука Ю.О.

Ухвалою суду від 06.10.2016 р. справу в складі створеної колегії суду прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду на 02.11.2016 р.

Ухвалою суду від 02.11.2016 р. розгляд справи відкладено до 23.11.2016 р. з огляду на неявку відповідача та третьої особи, а також у зв'язку з неподанням сторонами в повному обсязі витребуваних судом доказів.

23.11.2016 р. на адресу суду від представника позивача надійшло ряд документів на виконання вимог ухвали суду.

Відповідач та третя особа в судове засідання 23.11.2016 р. не з'явилися, витребуваних доказів не подали, причин неявки та неподання витребуваних доказів не повідомили, хоча про час та день розгляду справи їх було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 02.11.2016 р. отримання якої останніми стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 860 та 034, які знаходяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача та третьої особи належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останніх в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач та третя особа своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористались, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача, третьої особи або їх представників, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зауважує, що відповідачем та третьою особою, при наявності доказів їх повідомлення про дату, час та місце судового засідання, не подано жодного клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Як вбачається із змісту позовної заяви обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 31 931,93 грн заборгованості за надані послуги, з яких 16 143,84 грн основної заборгованості, 14 306,34 грн збитків від інфляції позивач посилається наявність договірних зобов'язань які виникли на протязі 2013 року між Державним підприємством "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" та Державною установою "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України".

За твердженням позивача, послуги останнім були виконані та надані належним чином і в повному обсязі в підтвердження чого є двосторонньо підписані акти здачі-приймання робіт № 007368 від 04.03.2013 р., № 001090 від 20.03.2013 р. та № 263-В109 від 31.05.2013 р., які не були оплачені відповідачем (а.с. 17-19, т.1).

У відзиві на позовну заяву від 21.09.2016 р. та письмових поясненнях від 02.11.2016 р. відповідач просить в його задоволенні відмовити посилаючись на таке:

- в даному позові об'єднано декілька позовних вимог та в якості підстави для однорідності вимог позивачем надано документи, а саме: договір № 41-00471/13-к від 20.03.2013 р., акт № 007368 від 04.03.2013 р. здачі-приймання робіт згідно з договором № 41-00471/13-к на суму 1914,48 грн, акт № 001090 від 20.03.2013 р. здачі-приймання робіт згідно з договором № 41-00542/13-к на суму 3525,84 грн, акт № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. здачі-приймання робіт згідно з договором № 263-В109/13 від 28.05.2013 р. на суму 10703,52 грн. При цьому копій договорів № 41-00542/13-к від 27.02.2013 р. та № 263-В109/13 від 28.05.2013 р. до позову не додано;

- подання позивачем лише копії акту здачі-приймання робіт згідно з договором № 41-00542/13-к на суму 3525,84 грн та акту здачі-приймання робіт № 263-В109/13 на суму 10703,52 грн згідно з договором №263-В109/13 від 28.05.2013 р. не доводить факт виникнення правовідносин з відповідачем без надання відповідних договорів не доводить виникнення правовідносин між сторонами за договорами;

- позивач повинен був звернутись з даним позовом в межах 3-річного строку, а саме: по вимогам по акту № 007368 від 04.03.2013 р. з врахуванням 5 днів на сплату послуг - не пізніше 11.03.2016 р.; по вимогам по акту № 001090 від 20.03.2013 р. з врахуванням 5 днів на сплату - не пізніше 26.02.2016 р; по вимогам по акту № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. з врахуванням 5 днів на сплату - не пізніше 06.05.2016 р., однак, позов подано лише у липні 2016 р. - після спливу трьох років, що визнається позивачем, оскільки розрахунки інфляційних втрат ведуться за більш ніж трирічний період в зв'язку з чим відповідача просить застосувати до даного позову строк позовної давності;

- відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 437-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних установ та організацій до сфери управління ОСОБА_1 охорони здоров'я", наказів МОЗ України від 01.07.2016 р. № 644 та від 08.07.2016 р. № 689 до сфери управління МОЗ України прийнято цілісні майнові комплекси державних підприємств та державних установ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, серед яких і Вінницький обласний лабораторний центр з огляду на що, як стверджує останній, відбувся перехід прав і обов'язків від юридичної особи відповідача державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" до державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр ОСОБА_1 охорони здоров'я України";

- виконання робіт за актами № 007368 від 04.03.2013 р., № 001090 від 20.03.2013 р. проводилось на підставі договорів № 41-00471/13-к від 20.03.2013 р., № 41-00542/13-к від 27.02.2013 р. умови яких передбачали проведення оплати на протязі 5 днів з дня підписання актів виконаних робіт, а тому вимоги за вказаними актами заявлені з пропуском строку позовної давності;

- договір № 263-В109/13 від 28.05.2013 р., який вказаний в акті № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. у відповідача відсутній, однак його примірник надсилався позивачу для підписання та не був повернутий;

- позиція позивача є суперечливою, позаяк здійснення нарахування інфляційних втрат з березня 2013 року суперечить його твердженню про прострочення боржника з моменту надіслання йому претензії 14.02.2014 р. (а.с. 100-103, 226-228, т.1).

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1 охорони здоров'я України надала суду письмові пояснення від 21.10.2016 р. № 14.02-01/229 з яких вбачається, що на даний час організаційно-правова форма державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" залишається незмінною, змінилась лише назва і орган управління, що відображено у нинішній назві закладу- державна установа "Вінницький обласний лабораторний центр ОСОБА_1 охорони здоров'я України" (а.с.204, т.1).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Протягом 2013 року між Державним підприємством "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" (ОСОБА_3) та Державною установою "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" (Замовник) укладались договори щодо надання послуг з повірки та градуювання засобів вимірювальної техніки, зокрема № 41-00471/13-К від 04.03.2013 р., № 41-00542/13-К від 20.03.2013 р. зміст яких є тотожним (а.с.13-15, 217-218, т.1).

Відповідно до п. 1.1 Договорів ОСОБА_3 зобов'язується надати Замовнику послуги з повірки засобів вимірювальної техніки, а Замовник Зобов'язується прийняти та оплатити зазначені Послуги.

За умовами п.3.1 Договорів вартість послуг складає 1 914, 48 грн та 3 525,84 грн відповідно.

Відповідно до п.3.2 Договорів оплата вартості робіт здійснюється Замовником відповідно до вказаної ОСОБА_3 (ах) здачі-приймання наданих Послуг номенклатури та кількості ЗВТ протягом 5-ти банківських днів з дня підписання ОСОБА_3 (ів) Сторонами.

Відповідно до п. 4.1 Договорів по закінченні надання Послуг ОСОБА_3 надає Замовнику акти здачі-приймання наданих послуг.

Відповідно до п. 4.2 Договорів Замовник протягом 5-ти днів з дня одержання ОСОБА_3 (ів) зобов'язаний підписати та направити ОСОБА_3 (и) або обґрунтовану відмову від приймання наданих Послуг.

На виконання умов Договорів № 41-00471/13-К від 04.03.2013 р. та № 41-00542/13-К від 20.03.2013 р. позивачем надано відповідні послуги, що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-приймання робіт № 007368 від 04.03.2013 р. на суму 1 914,48 грн, № 001090 від 20.03.2013 р. на суму 3 525,84 грн (а.с.17-18, т.1).

Дійшовши висновку про те, що роботи за актами № 007368 від 04.03.2013 р., № 001090 від 20.03.2013 р. здійснювались на виконання договорів № 41-00471/13-К від 04.03.2013 р. та № 41-00542/13-К від 20.03.2013 р. судом взято до уваги повне співпадіння вартості послуг відображених в актах із вартістю зазначеною в договорах, а також посилання на договори безпосередньо в актах.

Також судом встановлено, що 31.05.2013 р. між сторонами було підписано акт здачі-приймання робіт № 263-В109/13 на суму 10 703,52 грн (а.с.19, т.1).

Як вбачається із вказаного акта у ньому здійснено посилання на договір № 263-В109/13 від 28.05.2013 р., однак на момент прийняття даного рішення всупереч неодноразовим вимогам суду викладеним в ухвалах суду сторонами примірника зазначеного договору суду не надано.

19.02.2014 р. позивачем була надіслана відповідачу претензія № 3-23/43 від 14.02.2014 р. про перерахування боргу на рахунок позивача, що підтверджується реєстром відправки рекомендованих листів від 19.02.2014 р., яка за твердженням позивача залишена без реагування та задоволення зі сторони відповідача (а.с. 20-21, 189-190, т.1).

Непроведення розрахунків відповідачем в добровільному порядку за надані послуги, які оформлені актами № 007368 від 04.03.2013 р., № 001090 від 20.03.2013 р., № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. спонукало позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст договорів, укладених між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами на виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 "Послуги. Загальні положення", ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи наведені вище положення чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги відповідають матеріалам справи і свідчать про наявність порушеного права у позивача.

Разом з тим з огляду на процесуальну позицію відповідача, який у відзиві та письмових поясненнях від 02.11.2016 р. наголошував на пропуску строку позовної давності відповідачем суд враховує наступне.

За приписами ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

За приписами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із матеріалів справи слідує, що виконання робіт за актами № 007368 від 04.03.2013 р., № 001090 від 20.03.2013 р. проводилось на підставі договорів № 41-00471/13-к від 20.03.2013 р., № 41-00542/13-к від 27.02.2013 р. умови яких передбачали проведення оплати на протязі 5 банківських днів з дня підписання актів сторонами.

Таким чином, перебіг позовної давності за актом № 007368 від 04.03.2013 р. розпочався - з 13.03.2013 р., а за актом № 001090 від 20.03.2013 р. - з 28.03.2013 р.

Водночас даний позов зданий на відправку до відділення поштового зв'язку 12.07.2016 р., що вбачається із відбитку штемпеля на конверті в якому надійшла позовна заява до суду (а.с.55, т.1).

Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості за актами № 007368 від 04.03.2013 р. та № 001090 від 20.03.2013 р. заявлені з пропуском строку позовної давності, а відтак остання підлягає застосуванню судом.

При цьому суд констатує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів ні переривання строку позовної давності, ні поважності пропуску строку позовної давності.

Твердження позивача наведені у його письмовому поясненні від 30.09.2016 р. № 3-23/407 про переривання строку позовної давності відповідачем у зв'язку із проведенням останнім погашення заборгованості після заявлення претензії від 14.02.2014 р. оцінюється судом критично, оскільки матеріали справи не містять ні відповіді на вказану претензію, ні доказів проведення часткових платежів за актами № 007368 від 04.03.2013 р. та № 001090 від 20.03.2013 р.

Суд звертає увагу на те, що сума заявлена до стягнення за вказаними актами рівняється сумі наданих послуг (1 914,48 грн та 3 525,84 грн відповідно), а також те, що у претензії від 14.02.2014 р. ставилось питання про погашення заборгованості, окрім актів № 007368 від 04.03.2013 р. та № 001090 від 20.03.2013 р., за 14 іншими актами, в т.р. і за актом № 263-В109/13 від 31.05.2013 р.

Розглядаючи вимоги про стягнення заборгованості за актом № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. суд приймає до уваги те, що матеріалами справи не містять договору № 263-В109/13 від 28.05.2013 р. на який здійснено посилання у вказаному акті.

За таких обставин суд дійшов переконливого висновку, що зобов'язання, яке виникло на підставі вказаного акту не містить строку виконання зобов'язання, а тому перебіг позовної давності відносно вимог за вказаним актом розпочався після спливу передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги від 14.02.2014 р. № 3-23/43.

За відсутності належних доказів щодо дати отримання відповідачем вказаної претензії суд приймає до уваги положення підпункту 2 п.1, п.2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень затверджених наказом ОСОБА_1 інфраструктури України 28.11.2013 р. № 958 (в редакції чинній на момент надіслання претензії) відповідно до яких нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку): 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+1; де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

З огляду на відправку претензії від 14.02.2014 р. № 3-23/43 лише 19.02.2014 р. днем отримання вказаної претензії відповідачем слід вважати 23.02.2014 р., а тому сплив семиденного строку від дня пред'явлення претензії закінчився 02.03.2014 р., а прострочення боржника за вимогами, що виникли на підставі акта № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. розпочались із 03.03.2014 р.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про те, що вимога про стягнення заборгованості за актом № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. в розмірі 10 703,52 грн підлягає задоволенню, як обґрунтована та правомірна.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 14 306,34 грн збитків від інфляції та 1 481,75 грн відсотків за користування коштами, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Оскільки вимоги про стягнення втрат від інфляції та 3 % річних ґрунтуються, зокрема на актах № 007368 від 04.03.2013 р., № 001090 від 20.03.2013 р. за яким пропущено строк позовної давності суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню вимоги і щодо стягнення відповідних нарахувань від інфляції та 3 % річних за вказаними актами, позаяк зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу) на чому наголошено у п.5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних здійснених позивачем за актом № 263-В109/13 від 31.05.2013 р. судом виявлено помилки, які полягають у невірному визначенні початку прострочення боржника, оскільки інфляційні нарахування та 3 % річних розраховано за період з 07.06.2013 р. по 01.06.2016 р. в той час як прострочення боржника за вказаним актом розпочалось із 03.03.2014 р. про що вказано вище.

При перерахунку сум 3 % річних, інфляційних втрат з врахуванням допущених позивачем помилок судом отримано 723,15 грн 3 % річних та 9 278,96 грн інфляційних втрат в зв'язку з чим в стягненні 758,60 грн 3 % річних та 5 027,38 грн інфляційних втрат слід відмовити, як заявлених безпідставно.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо часткової відмови в стягненні 3 % річних, інфляційних втрат як заявлених безпідставно.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

При прийнятті судового рішення судом також враховано твердження відповідача, третьої особи щодо належності відповідача за результатами чого суд дійшов таких висновків.

Пунктом 1.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що за приписом статті 25 ГПК у разі, зокрема, реорганізації суб'єкта господарювання у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі його правонаступника. Господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Якщо ж зміна найменування юридичної особи пов'язана зі зміною організаційно-правової форми юридичної особи (статті 104 - 108 Цивільного кодексу України), то йдеться про її реорганізацію, що потребує вчинення господарським судом процесуальної дії, зазначеної в частині третій статті 25 ГПК; крім того, про винесення відповідної ухвали зазначається в описовій частині рішення, прийнятого по суті справи.

Про здійснену заміну учасника судового процесу обов'язково зазначається в описовій частині рішення суду, прийнятого по суті справи, навіть якщо раніше про це вже йшлося у відповідній ухвалі.

Із наявних у справі матеріалів слідує, що відбулась зміна найменування відповідача з Державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" на Державну установу "Вінницький обласний лабораторний центр ОСОБА_1 охорони здоров'я України", що підтверджується наказами ОСОБА_1 охорони здоров'я України від 01.07.2016 р. № 644, від 08.07.2016 р. № 689, статутом відповідача у новій редакції, випискою з ЄДРЮОФОП тощо (а.с.64-92, 106-111, т.1).

23.11.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр ОСОБА_1 охорони здоров'я України", вул.Маліновського, буд. 11, м.Вінниця, 21100 (ідентифікаційний код - 38512294) на користь Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів", вул.Метрологічна, 4, м.Київ, 03143 (ідентифікаційний код - 02568182) - 10 703 грн 52 коп. боргу, 723 грн 15 коп. 3 % річних, 9 278 грн 96 коп. інфляційних втрат та 893 грн 54 коп. сплаченого судового збору.

3. Відмовити в стягненні 5 440 грн 32 коп. боргу, 758 грн 60 коп. 3 % річних та 5 027 грн 38 коп. інфляційних втрат.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати відповідачу та третій особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 28 листопада 2016 р.

Головуючий суддя О.О. Банасько

Судді А.А. Тварковський

ОСОБА_4

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - відповідачу - вул.Маліновського, буд. 11, м.Вінниця, 21100.

3 - МОЗ України - вул. Грушевського, 7, м. Київ, 01601.