РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2016Справа №910/15021/16

За позовом Фермерського господарства "Трансагролідер"

до Приватного акціонерного товариства "Креатив"

про стягнення 87 189,81 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Пипко Р.П. - представник, довіреність № 61Д-10 від 25.01.2016.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Трансагролідер" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Креатив" про стягнення коштів у розмірі 87 189,81 грн., з яких загальна заборгованість - 50023,78 грн. та пеня - 37 166,03 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору перевезення вантажу №ПС 14-9 від 01.01.2014 р. в частині оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховано пеню у зазначеному вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/15021/16 та призначено до розгляду на 28.09.2016.

28.09.2016 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 03.10.2016 розгляд справи призначено на 19.10.2016.

У судовому засіданні 19.10.2016 судом оголошено перерву у розгляді справи на 26.10.2016

У судове засідання 19.10.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

У судове засідання 26.10.2016 з'явився уповноважений представник відповідача, уповноважений представник позивача у судове засідання 26.10.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 26.10.2016 позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про оголошення перерви від 19.10.2016.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 19.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання № 594-10 від 26.09.2016 про зупинення провадження у справі №910/15021/16 до набрання чинності ухвали господарського суду м. Києва про затвердження вимог кредиторів у справі №910/9131/16 про банкрутство ПАТ «Креатив». Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 26.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі № 92 від 25.10.2016, в якому зазначено, що відносно ПАТ "Креатив" 06.06.2016 порушено справу про банкрутство, в той час як пред'явлений позов ґрунтується на грошових зобов'язаннях боржника, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство. При цьому, як стверджує позивач, оскільки судом прийнято позов та відкрито провадження у даній справі 19.08.2016 після офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство та після встановлення граничного строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника, задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження по справі призведе до обмеження прав позивача, в тому числі, і як кредитора у банкрутстві. На думку позивача, вимога про стягнення боргу має розглядатись в рамках позовного провадження з відповідним ухваленням рішення по справі, тільки у цьому випадку позивач матиме можливість на задоволення своїх грошових вимог в рамках встановлених процедур банкрутства боржника ПАТ "Креатив".

Заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі судом долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.10.2016 представник відповідача підтримав подане клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши в судовому засіданні 26.10.2016 клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, подане до початку судового засідання 19.10.2016, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Згідно з пунктом 3.16 Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Згідно з п. 10 ст. 16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з метою виявлення усіх кредиторів та осіб, які виявили бажання взяти участь у санації боржника, здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет.

Як встановлено судом, оголошення про порушення справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Креатив" було оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 07.06.2016.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон) у разі якщо до боржника, щодо якого порушена справа про банкрутство, пред'явлений позов, який ґрунтується на грошових зобов'язаннях боржника, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, суди мають у встановленому процесуальним законом порядку приймати такі позовні заяви і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство. Про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Цей суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та роз'яснити позивачу зміст частини четвертої статті 23 цього Закону, зазначивши про це в ухвалі або в протоколі судового засідання.

Отже, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на грошових зобов'язаннях, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство ухвалою суду від 06.06.16р., та порушення провадження у даній справі № 910/1502/16 за позовом ФГ «Трансагролідер» відбулось 19.08.16 р., з огляду на фактичні обставини справи застосування приписів ч. 1 ст. 17 Закону не виявляється можливим, в зв'язку з чим клопотання про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 26.10.2016 суду не надано.

Про поважні причини неявки представника позивача в судове засідання 26.10.2016 суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, позивач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги відсутність відповідних процесуальних заяв та клопотань позивача на час розгляду справи, а також той факт, що представник відповідача проти розгляду справи без участі представника позивача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд оголошував перерву в судовому засіданні по розгляду справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 26.10.16 представник заперечив проти задоволення позовних вимог, викладені у позовній заяві та підтримав клопотання про зупинення провадження у справі, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01.01.2014 між Фермерським господарством "Трансагролідер" (позивач у справі, перевізник за договором) та Приватним акціонерним товариством "Креатив" (відповідач у справі, замовник за договором) був укладено Договір №ПС 14-9 на перевезення вантажів (далі - Договір), відповідно до умов якого перевізник зобов'язується за замовленням замовника здійснювати перевезення та доставку вантажів, а замовник зобов'язується проводити оплату наданих послуг.

Розділами 2 - 4 Договору сторони узгодили ціну послуги та порядок розрахунків, обв'язки сторін та їх відповідальність тощо.

Згідно п. 5.1 Договору останній вступає в силу з моменту підписання і діє до 31 грудня 2014 р., а в частині проведення розрахунків - до повного їх виконання.

Вказаний Договір підписаний представниками сторін та засвідчений печатками замовника та перевізника.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором перевезення вантажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 64 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довіреній їй другою особою (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічна норма міститься в ст. 307 Господарського кодексу України. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.3 ст. 909 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як визначено п. 1.2 Договору транспортні засоби, якими здійснюється перевезення, зазначаються в Додатках до Договору, які є невід'ємною складовою даного Договору. Транспортні засоби для перевезення вантажу надаються перевізником замовнику на підставі письмового замовлення, направленого у вигляді факсограми за факсом або електронною поштою e-mail:.

Відповідно до п.п. 1.1.1 пункту 1.1 Договору місце призначення вантажу зазначається замовником в замовленні на перевезення вантажу та вантажовідправником в товаротранспортній накладній.

Суд зазначає, що перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Так, відповідно до частин 11, 12 ст. 9 Закону перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про транзит вантажів», який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.

Суд зазначає, що відповідно до п. 11.1 та п. 11.3. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила) товарно-транспортні накладні є основними документами на перевезення вантажів, а оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Відповідно до п. 13.1 Правил перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

За висновками суду ТТН є документом, що засвідчує факт перевезення. Товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Крім того, первинна транспортна документація відноситься до первинних документів, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік власниками автомобільного транспорту - перевізниками та вантажовідправниками і вантажоодержувачами - замовниками.

Отже, товарно-транспортна накладна відноситься до первинної транспортної документації, ведення форм якої для всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковим.

В свою чергу, п. 3.1.8 Договору передбачений обов'язок перевізника надавати замовнику товаротранспортну накладну, рахунок-фактуру, акти виконаних робіт за поточний місяць, не пізніше 3 - ого числа наступного місяця (якщо 3-тє число місяця припадає на неробочий або святковий день - не пізніше наступного робочого дня цього місяця).

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 Договору перевізник зобов'язаний надавати послуги на умовах викладених у даному договорі та замовленні.

Як встановлено судом під час розгляду справи та зазначено позивачем в позовній заяві, на виконання умов зазначеного правочину Фермерським господарством «Трансагролідер» було надано Приватному акціонерному товариству «Креатив» послуги з перевезення вантажу на загальну суму 40523,94 грн.:

- за маршрутом с. Красилівка Козелецький район Чернігівська область - Кіровоград, м. Кіровоград - КХП-1, що підтверджується копією ТТН № 28 від 10.09.14 р., підписаним обома сторонами актом № 310 здачі - прийомки виконаних робіт (послуг) від 11.09.14 р. на суму 20949,16 грн., а також рахунком - фактурою № 310 від 11.09.14 р.;

- за маршрутом с. Городня Городнянський район Чернігівська область - м. Кіровоград, що підтверджується копією ТТН № 83/191 від 28.09.14 р., підписаним обома сторонами актом № 342 здачі - прийомки виконаних робіт (послуг) від 29.09.14 р. на суму 19 574,78 грн. та рахунком фактурою № 342 від 29.09.14 р.

При цьому будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг перевезення з боку відповідача як замовника відсутні. Факт надання послуг перевезення за вказаними накладними згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання послуг з перевезення вантажу, обумовлених Договором, в обсягах, зазначених в накладних, та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг без будь - яких зауважень.

Згідно ст. 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно п. 2.1 Договору замовник здійснює оплату за перевезення вантажу з розрахунку фактично здоланої автомобілем відстані вказаної в замовлені.

При цьому у відповідності до п.п. 2.1.1 п. 2.1 Договору розрахунок вартості перевезень проводиться відповідно до тарифів, зазначених у Додатку до договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору оплата за здійснені перевезення проводиться протягом 31 календарного дня з моменту подання перевізником належним чином оформлених документів: товаротранспортної накладної з відміткою та печаткою вантажоодержувача, акту виконаних робіт, рахунку - фактури, податкової накладної.

Окрім цього, згідно з наявних в матеріалах справи копій Додаткової угоди №12 від 07.11.2014 року до Договору № ПС 14-9 від 01.01.2014 року, Додаткової угоди № 13 від 28.11.2014, ПАТ "Креатив" як замовник та ФГ "Трансагролідер" як перевізник погодили, що замовник забезпечить перевізнику оплату у розмірі 500 грн. за кожну добу простою транспортних засобів. Підтвердження та взаєморозрахунки здійснюватимуться за Актом компенсації у безготівковому вигляді. Всі інші умови договору перевезення вантажів №ПС 14-9 від 01.01.2014 не змінюються.

При цьому в матеріалах справи наявні одноосібно підписані перевізником Акт № 5-Л на компенсацію збитків від 07.11.14 р. за фактом виконання замовлень на перевезення вантажів, згідно якого зазначено про простій тривалістю 5 та 9 діб автомобілів на загальну суму 7000,00 грн., та Акту №6-Л на компенсацію збитків від 28.11.14 р. за простій одного автомобіля тривалістю 5 діб на загальну суму 2500,00 грн., а також виставлені позивачем рахунки - фактури № 382 від 07.11.14 р. на суму 7000,00 грн. та № 398 від 28.11.14 р. на суму 28.11.14 р.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач двічі направляв на адресу відповідача претензії №48 від 19.09.2015 з вимогою про сплату 9500,00 грн. за простій транспортних засобів в термін 10 днів з дати отримання претензії, факт отримання яких відповідачем підтверджується доданими позивачем до матеріалів справи копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень №503, №039.

Проте, вищевказані претензії залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов'язання щодо перерахування коштів ФГ «Трансагролідер» за простій автотранспорту в сумі 9500,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, в результаті чого у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у заявленому вище розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

Згідно п. 4.5 Договору в разі прострочення оплати замовником більше ніж на 10 календарних днів, виставленого перевізником рахунку за надані протягом календарного місяця послуги, замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати наданих послуг. Пеня розраховується виходячи з вартості заборгованості.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за простій автотранспорту у вказаній сумі, відповідно до умов Договору, позивачем на підставі п.4.5 Договору нараховано та пред'явлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 37166,03 грн. за період з 22.09.14 р. по 31.05.16 р., яку він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу суд зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 порушено провадження у справі № 910/9131/16 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Креатив", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого, ухвалено оприлюднити на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника.

Згідно з п. 10 ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з метою виявлення усіх кредиторів та осіб, які виявили бажання взяти участь у санації боржника, здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет.

Так, оголошення про порушення справи про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Креатив» було оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 07.06.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

При цьому як встановлено судом під час розгляду справи, позивачем не подано доказів в підтвердження того, що позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про визнання його грошових (кредиторських) вимог в загальному розмірі 87 189,81 грн. до боржника у справі про банкрутство № 910/9131/16.

Статтею 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що у разі якщо до боржника, щодо якого порушена справа про банкрутство, пред'явлений позов, який ґрунтується на грошових зобов'язаннях боржника, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, суди мають у встановленому процесуальним законом порядку приймати такі позовні заяви і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство; про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Цей суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та роз'яснити позивачу зміст частини четвертої статті 23 цього Закону, зазначивши про це в ухвалі або в протоколі судового засідання; якщо позивач не звернувся у тридцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство, суд, який розглядає позовну заяву, після закінчення тридцятиденного строку з моменту офіційного оприлюднення поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволенні позову; у разі звернення позивача із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство після винесення ухвали господарського суду за результатами розгляду цих вимог позовне провадження підлягає припиненню на підставі пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість матеріали справи не містять докази того, що позивач звернувся з кредиторськими вимогами до боржника у місячний строк з дня публікації оголошення про порушення справи про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Креатив".

Суд зазначає, що відповідно до п.п. 54, 55 постанови пленуму Верховний суду України "Про судову практику в справах про банкрутство" від 18 грудня 2009 року № 15 закон і ГПК не містять приписів стосовно заборони прийняття судом позовної заяви до боржника, щодо якого вже порушено справу про банкрутство, а також стосовно вирішення спору за цим позовом по суті. Порушення справи про банкрутство не віднесено статтею 62 ГПК до підстав для відмови судом у прийнятті позовної заяви. Тому суди мають у встановленому ГПК порядку приймати позовні заяви до особи, щодо якої порушено справу про банкрутство і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення справи про банкрутство. Після публікації оголошення господарський суд на підставі частини першої статті 79 ГПК ухвалою суду зупиняє позовне провадження і роз'яснює позивачу зміст і наслідки частини другої статті 14 Закону. Якщо позивач не звернувся у місячний строк з дня публікації із заявою про визнання його вимог до боржника у справі про банкрутство, господарський суд поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволенні позову на підставі частини другої статті 14 Закону.

При цьому суд звертає увагу, що згідно ч. 15 ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з моменту порушення провадження у справі про банкрутство пред'явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство.

Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не заявив кредиторські вимоги до відповідача в межах справи про банкрутство № 910/9131/16 та протягом встановленого законом строку, в силу п. 3 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» позовні вимоги Фермерського господарства «Трансагролідер» про стягнення з відповідача 87189,81 грн., в т.ч. 50023,78 грн. основного боргу та 37 166,03 грн. пені, є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 28 листопада 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон