ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.11.2016 Справа № 905/2313/16

за позовом Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область

до Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь, Донецька область

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану.

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Говоруна О.В.

суддів Бокової Ю.В., Харакоза К.С.

Представники:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився.

Маріупольська міська рада (далі - позивач) звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначає, що відповідачем самовільного заняття відповідачем земельної ділянки площею 0,0006 га під розміщення торгівельного об'єкту «ІНФОРМАЦІЯ_1», за адресою: АДРЕСА_1 що є порушенням ст. ст.125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України.

Позивач надав до суду клопотання, в якому просить розглядати справу за відсутністю його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Крім того, 28.09.2016 позивачем було надано клопотання про залишення позову без розгляду (а.с.45). Зазначене клопотання позивач також просив залишити без розгляду, відповідно до листа позивача від 28.09.2016 №2206 (а.с.66).

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, тому справу, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Рішенням Маріупольської міської ради № 5/31-5221 від 14.04.2009 затверджено «Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м.Маріуполі» (далі - порядок) (а.с.12-17).

Пунктом 2.1. порядку визначено, що забезпечення здійснення самоврядного контролю за дотриманням вимог законодавства щодо раціонального використання та охорони земель покладено на відділ регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради.

Відповідно до п. 2.4. порядку самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється, зокрема, шляхом проведення перевірок законності використання земельних ділянок власниками землі та землекористувачами та виконання вимог земельного законодавства.

16.03.2016 спеціалістом відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин міської ради проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства України, за результатами якої складено акт перевірки від 16.03.2016 та встановлено, що відповідачем самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_1 під розміщення торгівельного об'єкту «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 0,0006га, що є порушенням ст.ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України (а.с. 9).

16.03.2016 позивачем було складено вказівку (попередження) № 56/2016, в якій відповідачу було запропоновано усунути виявлені порушення земельного законодавства в десятиденний строк. Зазначена вказівка була направлена відповідачу 22.03.2016 (а.с.10).

11.04.2016 спеціалістом вищезазначеного відділу повторно було проведено перевірку за вищевказаною адресою та вдруге було складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства. За результатами такої перевірки встановлено, що вимоги вказівки (попередження) від 16.03.2016 №56/2016 не виконані, самовільно зайнята земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не звільнена та не приведена у придатний до використання стан (а.с.11).

Позивачем 10.08.2015 було надано відповідачу висновок про погодження місця розміщення об'єкту за адресою: АДРЕСА_1 Площа земельної ділянки - 0,0008га. Намір замовника - для розміщення торгівельного трейлеру. У висновку зазначено, що місце розміщення об'єкту не суперечить затвердженому плану зонування при умові отримання замовником спеціального погодження в порядку, визначеному п.3.2. плану зонування території міста Маріуполя (а.с.34).

Відповідачем документів на підтвердження отримання спеціального погодження, визначеного планом зонування міста Маріуполя, до суду не надано.

30.08.2016 спеціалістом відділу контролю за використання земель управління земельних відносин міської ради втретє проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства та встановлено, що земельна ділянка, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0006 га не звільнена, вимоги вказівки (попередження) від 16.03.2016 не усунено (а.с.37).

До клопотання позивача про залишення позову без розгляду був даний акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.09.2016, відповідно до якого відповідач вимоги вказівки ві 16.03.2016 №56/2016 виконав, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, площею - 0,0006га звільнена та приведена у придатний до використання стан (а.с.46).

Однак, згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 28.09.2016, відповідачем самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови, за адресою: АДРЕСА_1 під розміщення торгівельного трейлеру «ІНФОРМАЦІЯ_1», площею 0,0006 га, що є порушенням ст.ст. 125,126,211,212 Земельного кодексу України (а.с.69).

28.09.2016 позивачем винесено вказівку (попередження) № 171/2016, в якій відповідачу було запропоновано усунути виявлені порушення земельного законодавства в п'ятиденний строк та повідомити управління земельних відносин міської ради про виконання припису до 04.10.2016. Вищезазначену вказівку (попередження) 29.09.2016 було направлено відповідачу (а.с.70).

На час прийняття рішення у справі відповідач не надав доказів виконання вимог, що містяться у вказівках (попередженнях) позивача.

Статтею 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування, прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок відноситься до повноважень міської ради.

Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані в ст.126 ЗК України, зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою державним актом на право постійного користування, а право оренди земельної ділянки - договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Пунктом 3.1 Постанови №6 від 17.05.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» встановлено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Вжиті відповідачем заходи до отримання спірної земельної ділянки в користування суд не може розцінити як достатні для ствердження правомірності її використання відповідачем в господарській діяльності, оскільки, як було зазначено вище, згідно висновку позивача, місце розміщення об'єкту не суперечить затвердженому плану зонування при умові отримання відповідачем спеціального погодження в порядку визначеному п.3.2. плану зонування території міста Маріуполя, що вимагає від відповідача вчинення певних дій. Доказів їх вчинення суду не надано. Крім того, вчинення зазначених дій не може бути підставою для отримання земельної ділянки в користування в інший спосіб ніж передбачений діючим законодавством, який врегульовані земельні відносини щодо набуття права користування землею.

В матеріалах справи відсутні рішення позивача про передачу відповідачу у власність спірної земельної ділянки або надання її у користування (оренду).

Таким чином, суд приходить до висновку, що земельна ділянка яка розташована в АДРЕСА_1, площею 0,0006 га, відповідачем зайнята самовільно.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст.38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню повністю.

Суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про залишення позову без розгляду, у зв'язку з відсутністю у господарського суду законодавчо визначених повноважень щодо залишення позову без розгляду за заявою позивача.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати приватного підприємця ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, площею - 0,0006 га, під розміщення торгівельного об'єкту «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: м.Маріупь, Лівобережний район, АДРЕСА_1 та привести її у придатний до використання стан шляхом демонтажу торгівельного об'єкту «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_1 (87500, АДРЕСА_2) на користь Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, буд. 70, ідентифікаційний код юридичної особи - 33852448) судовий збір у розмірі 1378грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повний текст рішення складений 28 листопада 2016 року.

Головуючий суддя О.В. Говорун

Суддя Ю.В. Бокова

Суддя К.С. Харакоз