ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р.Справа № 922/3191/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за первіснимпозовом Підприємства Харківської облспоживспілки "Золочівський ринок", м. Золочів
до Фізичної особи-підприємства ОСОБА_2, смт. Золочів
про та за зустрічним позовом до про стягнення 15896,48 грн. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, смт. Золочів Підприємства Харківської облспоживспілки "Золочівський ринок", м. Золочів третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом Золочівська селищна рада Золочівського району Харківської області, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом Відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області визнання недійсним договору та додаткової угоди
за участю представників сторін:

позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) - Шкодін Я.В., за довіреністю від 19.04.2016 року, Коваленко С.М. (директор), за наявності паспорту, на підставі виписки від 13.06.2005 року;

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) - ОСОБА_4, за довіреністю від 05.10.2016 року;

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом (Золочівська селищна рада Золочівського району Харківської області) - не з'явився;

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом (Відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області) - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Підприємство Харківської облспоживспілки "Золочівський ринок" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди № 35 від 01.06.2013 року щодо сплати орендних платежів в сумі 33783,00 грн., з яких 11278,80 грн. основного боргу, 5504,05 грн. інфляційних втрат, 16450,15 грн. пені та 550,00 грн. 3% річних. Витрати по сплаті судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 вересня 2016 було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 10 жовтня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 10.10.2016 року представник відповідача надав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Золочівську селищну раду Золочівського району Харківської області та Відділ Держкомзему у Золочівському районі Харківської області.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 10.10.2016 року представник відповідача надав відзив на позов (вх. № 33161), в якому відповідач прости позову заперечує, посилаючись на те, що відсутня проектна документація щодо функціонального планування території ринку, ринок в порядку, встановленому законом, в експлуатацію не введений, відсутні фактичні дані, які б свідчили, що відповідач використовує торгівельне місце позивача розташоване на території Підприємства "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки" за адресою: смт. Золочів, вул. Коника, 6-Б, між сторонами відсутні договірні відносини щодо надання конкретного торгівельного місця на визначений термін з 01.01.2014 року по 01.09.2016 року, доданими позивачем до справи № 922/3191/16 доказами не доведено, що укладений договір з 01.06.2013 року по 31.12.2013 року між сторонами є діючим та пролонгованим у порядку, встановленому законом, то предмет спору - відсутній. Враховуючи вищевикладене, відповідач просив суд припинити провадження у справі за відсутністю предмета спору.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 10.10.2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 надала зустрічний позов (вх. № 33160) про визнання недійсним договору оренди торгового місця на ПХО "Золочівський ринок" № 35 від 01.06.2013 року та додатковий договір від 01.06.2014 року, укладений між підприємством "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки та Фізичною особи-підприємцем ОСОБА_2 та застосувати встановлені ст. 207 ГК України наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2016 року було прийнято зустрічний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та додаткової угоди для спільного розгляду з первісним позовом; розгляд справи відкладено на 24.10.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 24.10.2016 року представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) надав заяву про уточнення позовних вимог (вх. № 34926), в якій просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом заборгованість в сумі 15896,48 грн., у тому числі 12050,40 грн. заборгованості по орендній платі, 1629,41 грн. інфляційних втрат, 1862,38 грн. пені, 354,29 грн. 3% за користування чужими грошовими коштами та витрати по сплаті судового збору.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 24.10.2016 року представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) надав клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом Золочівську селищну раду Золочівського району Харківської області та Відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.10.2016 року розгляд справи було відкладено на 21.11.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.11.2016 року від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) надійшли додаткові правові обгрунтування позовних вимог (вх. № 40574/16) з додатками.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.11.2016 року від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) надійшла заява (вх. № 40455/16) про долучення до матеріалів справи документів.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.11.2016 року від представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) надійшло клопотання (вх. № 40579) про витребування доказів.

Представники позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) в судовому засіданні 21.11.2016 року підтримали первісні позовні вимоги, просили суд позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечували.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) в судовому засіданні 21.11.2016 року проти первісних позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити, підтримав зустрічний позов.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом (Золочівська селищна рада Золочівського району Харківської області) в судове засідання 21.11.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка в поштовому повідомленні, яке повернулось на адресу суду з відміткою про вручення.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом (Відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області) в судове засідання 21.11.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка в поштовому повідомленні, яке повернулось на адресу суду з відміткою про вручення.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01.06.13 р. між адміністрацією ПХО «Золочівський ринок» (позивач за первісним позовом) та ФОП ОСОБА_2 (відповідач за первісним позовом) було укладено договір оренди торгового місця №35.

Предметом оренди є торгове місце № 35 розташоване на території ПХО «Золочівський ринок» за адресою: сел.. Золочів, вул. Коника, 6-б.

Відповідно до п. 1.2 договору, загальна площа торгівельного місця становить 18 кв.м.

Відповідно до п. 3.1 договору, розмір орендної плати за користування предметом оренди становить 0-80 грн. за 1 кв.м. за 1 день і враховуючи площу предмета оренди 18 кв.м. орендар сплачує 14-40 грн. в день. Сума оплати в місяць складає 374-40 грн. Оплата проводиться не більше 1 разу в місяць за всі дні місяця, крім вихідних днів ринку - понеділків.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що розмір плати за користування предметом оренди може змінюватись у разі змін податкового законодавства, амортизаційних відрахувань, розміру плати за землю у випадку змін цін та тарифів, обов'язкових платежів, та корегується з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до 3.3 договору, плата за користування предметом оренди сплачується до 5 числа місяця шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок позивача.

Відповідно до п. 6.1 договору, він діє з 01.06.2013 року по 31.12.2013 року.

Згідно п. 6.6 договору, у випадку відсутності заперечень орендодавця про припинення дії договору протягом одного місяця до його закінчення він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором.

Вищезазначений договір підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

01 червня 2014 року сторонами було укладено додаткову угоду, згідно якої розмір плати за користування предметом оренди сплачується із розрахунку 1,10 грн. за 1 кв. м. за 1 день торгівлі, за виключенням вихідних днів ринку - понеділків.

Як зазначає у позові Підприємство «Золочівський ринок» Харківської облспоживспілки, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання щодо сплати орендних платежів за користування торговим місцем на ринку належним чином не виконував, у зв`язку з чим у останнього утворився борг, який складає 12050,40 грн.

Відповідачем в свою чергу було подану зустрічний позов, в якому останній вказує про те, що договір оренди торгівельного місця № 35 від 01.06.2013 року є недійсним, оскільки його було укладено в порушення норм діючого законодавства, з огляду на наступне.

Як вказує ФОП ОСОБА_2 спірний договір оренди підписаний директором Підприємства «Золочівський ринок» Харківської облспоживспілки Коваленко С.М.

Також позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що у вересні 2013р. відбулася зміна (виключення) засновників підприємства, у зв'язку із ліквідацією (05.09.2013 Харківської облспоживспілки та 04.09.2013р. «Обласного об'єднання ринків» Харківської облспоживспілки) та виключенням їх з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців. Новими засновниками підприємства, згідно даних витягу з ЄДР є фізичні особи підприємці Коваленко С.М. та Шкодін Я.В., а також контрольно-випробувальна лабораторія харчової та сільськогосподарської продукції Харківської облспоживспілки.

Проте на думку позивача за зустрічним позовом, Коваленко С.М., який був призначений директором ПХО «Золочівський ринок» за рішенням загальних зборів засновників підприємства «Обласне об`єднання ринків» Харківської облспоживспілки на підставі контракту, починаючи з вересня 2013 року, не мав підтвердження повноважень на укладення та подальшу пролонгацію договорів оренди торгівельних місць, у зв`язку з ліквідацію засновника.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що у зв`язку із відсутністю підтверджених повноважень у Коваленко С.М., починаючи з вересня 2013 року, а також враховуючи ч. 2 ст. 14 ЦК України та ст. 203 ЦК України щодо додаткової угоди від 01.06.2014 року, договір оренди торгівельного місця № 35 від 01.06.2013 року був підписаний зі сторони позивача неповноважною особою, а тому у розумінні ст.ст. 203, 215 такий правочин має бути визнаний недійсним із вересня 2013 року.

Також, у своєму позові, ФОП ОСОБА_2 зазначає, що ПХО «Золочівський ринок» було користувачем вказаної земельної ділянки відповідно до договору корострокового користування земельною ділянкою за вказаною адресою, який було укладено на підставі рішення ХІІ сесії V скликання Золочівської селищної ради від 25.11.2009 року на один рік з 07.12.2009 року по 07.12.2010 року. На момент укладення договору оренди № 35 від 01.06.2013 року жодного договору щодо користування вказаною земельною ділянкою під торгівельні місця з підприємством не укладалося. Крім того, акт постійного користування було видано СП "Золочівський ринок", який був ліквідований, а створений ПХО "Золочівський ринок" є іншою юридичною особою, якій не належить на праві користування спірна земельна ділянка.

Враховуючи вищенаведене, ФОП ОСОБА_2 просить суд визнати недійсним договір оренди торгового місця на ПХО "Золочівський ринок" № 35 від 01.06.2013 року та додатковий договір від 01.06.2014 року, укладений між підприємством "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки та Фізичною особи-підприємцем ОСОБА_2 та застосувати встановлені ст. 207 ГК України наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним.

Проте суд не погоджується з такими твердженнями позивача за зустрічним позовом, з огляду на наступне.

У своєму позові ФОП ОСОБА_2 посилається на відсутність у ПХО «Золочівський ринок» права користування спірною земельною ділянкою, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Як вбачається з аналізу умов спірного договору він містить елементи договорів про надання послуг та оренди торгових площ та за своєю правовою природою є відмінним від оренди земельної ділянки, оскільки виникає на інших підставах і в іншому порядку, ніж право оренди землі.

Відповідно до пункту 2 Правил торгівлі на ринках, затверджених спільним наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової інспекції України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 р. № 57/188/84/105, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України (далі Правила) ринок-це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій.

Пунктом 13 цих Правил передбачено, що торговельне місце- це площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків, тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, в`язків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

Пунктом 20 Правил передбачено, що адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначеній термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

Вказане у Правилах визначення торгового місця не є земельною ділянкою в розумінні статті 79 Земельного кодексу України, якою передбачено, що земельна ділянка-це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Враховуючи наведені норми, а також положення Земельного кодексу України, якими регулюються набуття права користування та право власності на земельні ділянки, договір оренди торгового місця не є договором, на підставі якого виникає право користування на земельну ділянку.

Також матеріали справи свідчать про те, що 12.09.2000 року виконавчим комітетом Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області було винесено рішення № 138-1 "Про надання земельних ділянок в постійне користування СП "Золочівський ринок" по вул. Коника та пров. Танкістів в смт. Золочів Харківської області для комерційного використання", яким надано в постійне користування СП "Золочівський ринок" земельну ділянку загальною площею 0,8756 га для комерційного використання.

Відповідно до вказаного рішення, Золочівською селищною радою народних депутатів Золочівського району Харківської області було видано СП "Золочівський ринок" Державний акт на право постійного користування ІІ-ХР № 001103 (а.с. 133).

Крім того, в матеріалах справи наявний договір оренди землі від 03.04.2014 року, укладений між Золочівською селищною радою Харківської області та Підприємством "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки.

Отже в даному випадку твердження позивача за зустрічним позовом щодо відсутності у відповідача за зустрічним позовом права користування земельною ділянкою спростовується матеріалами справи.

Щодо тверджень ФОП ОСОБА_2 стосовно відсутності доказів на підтвердження того, що юридична особа - Підприємство "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки є правонаступником СП "Золочівський ринок", то суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний Витяг зі Статуту підприємства "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки, в п. 1.2 якого зазначено, що Підприємство "Золочівський ринок" Харківської облспоживсіплки створено виділенням з облспоживспілки на базі майна СП "Золочівський ринок" (), реорганізованого приєднанням до облспоживспілки, відповідно до рішення зборів Ради Засновників спільних підприємств облспоживспілки від 29 січня 2003 року № 64 "Про створення підприємства "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки з передачею йому прав та зобов`язань облспоживспілки в межах прав та зобов`язань СП "Золочівський ринок" (), які перейшли до облспоживспілки в результаті його реорганізації.

Крім того суд зазначає, що аналіз норм земельного законодавства дає підстави для висновку, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення підприємства, установи, організації допускається лише у випадку, коли припинення останніх виключає правонаступництво, що відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові Верховного суду України від 21.02.2011 в адміністративній справі за позовом Сімферопольського міжрайонного природоохоронного прокурора до Фороської селищної ради.

Таким чином, набуття Підприємством "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки права постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі державного акта на право постійного користування ІІ-ХР № 001103 шляхом правонаступництва є законними і обґрунтованими.

При цьому суд зазначає, що дана правова позиція суду відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України викладеній у постанові від 19.01.2016 по справі № 905/6788/13.

Крім того, суд звертає увагу позивача за зустрічним позовом, що у рішенні Конституційного суду України також зазначено, що відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 2 квітня 2002 року № 449 раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Чинний кодекс серед підстав набуття права на землю юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки.

Рішенням Конституційного суду України положення п. 6 розділу X «Перехідних положень» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення було визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Тобто в даному випадку акт на право постійного користування земельною ділянкою виданий СП "Золочівський ринок" є чинним і після зміни організаційно-правової форми Підприємства "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у Підприємства "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки наявні правові підстави для зайняття спірної земельної ділянки та посилання ФОП ОСОБА_2 на відсутність права користування земельною ділянкою, як на підставу визнання недійсним договору оренди торгового місця є безпідставиними.

Стосовно невідповідності чинному законодавству договору оренди торгівельного місця НОМЕР_3 від 01.06.2013 року, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є одержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені нами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч.1 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч.1-З ст.180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч.4 ст.180 Господарського кодексу України, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір було укладено між директором ПХО «Золочівський ринок» (на даний час Підприємство "Золочівський ринок" Харківської облспоживспіки) Коваленко С.М. та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Вказаний договір підписаний обома сторонами.

Сторонами при укладенні договору було досягнуто істотних умов, а саме його предмет, ціну та строк дії.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу першого п.2.9. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11, на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Також, згідно з п.2.6. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв 'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома шя» 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Крім того, суд зазначає про те, що після укладення оспорюваного договору, сторонами були здійснені дії направлені на виконання зобов`язань, взятих на себе відповідно до умов його договору.

А саме ФОП ОСОБА_2 були здійснені оплати за спірним договором, що підтверджується виписками з банківського рахунку відповідача за зустрічним позовом.

Крім того, 01.06.2014 року між сторонами було укладено додатковий договір, згідно якого розмір плати за користування предметом оренди сплачується із розрахунку 1,10 грн. за 1 кв.м. за день торгівлі, за виключенням вихідних днів ринку - понеділків.

В свою чергу відповідачем здійснювались платежі також після підписання даної додаткової угоди.

Крім того відповідачем не було надано доказів повернення спірного торгівельного місця у відповідності до умов п. 2.4 договору оренди торгового місця від 01.06.2013 року (п. 2.4 договору, об`єкт найму вважається поверненим наймодавцю з часу підписання сторонами акта приймання-передачі про фактичне повернення місця з оренди).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що спірний договір оренди торгового місця від 01.06.2013 року було спрямовано на реальне настання певних наслідків.

Так, у постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі НОМЕР_2-38гс14 і від 19 серпня 2014 року у справі НОМЕР_2-59гс14 висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 ЦК схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 06.04.2016 року по справі № 922/796/15, .

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В даному випадку сторонами виконувались умови договору, про що свідчать дії вчинені особою, в інтересах якої його укладено, спірний договір відповідає вимогам чинного законодавства, укладений уповноваженими сторонами та при узгодженні істотних умови (предмет, ціну та строк дії) договору.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до абзацу п'ятого п.2.10. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11, у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарськім судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Отже, позивачем за зустрічним позовом не доведено факт наявності підстав для визнання договору торгового місця НОМЕР_3 від 01.06.2013 року недійсним в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, з чого слідує висновок щодо безпідставності заявлених вимог, що має наслідком відмову в задоволенні зустрічного позову.

Щодо позовних вимог Підприємства «Золочівський ринок» Харківської облспоживспілки про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 12050,40 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи договір НОМЕР_3 від 01.06.2013 року укладений на основі Типового договору оренди торговельного місця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. №278 (у редакції постанови КМУ від 29.07.2009р. №868).

Предметом даного договору є торговельне місце НОМЕР_3 розташоване на території ПХО «Золочівський ринок» за адресою: сел. Золочів, вул.. Коника, 6-б (п.1.1. договору).

Як вже було зазначено судом, відповідно до п. 3.1 договору, розмір орендної плати за користування предметом оренди становить 0-80 грн. за 1 кв.м. за 1 день і враховуючи площу предмета оренди 18 кв.м. орендар сплачує 14-40 грн. в день. Сума оплати в місяць складає 374-40 грн. Оплата проводиться не більше 1 разу в місяць за всі дні місяця, крім вихідних днів ринку - понеділків.

01 червня 2014 року сторонами було укладено додаткову угоду, згідно якої розмір плати за користування предметом оренди сплачується із розрахунку 1,10 грн. за 1 кв. м. за 1 день торгівлі, за виключенням вихідних днів ринку - понеділків.

Отже, загальна щомісячна сума орендної плати стала становити 514,80 грн., із розрахунку (18*1,10)*26=514,80 грн., де 18 кв.м.; 1,10 грн. - це плата за 1 кв.м.; 26 днів - це кількість днів у місяці.

Як зазначає позивач за первісним позовом, відповідач протягом 2014 року сплачував орендну плату із розрахунку 0,80 грн. за 1 кв.м., в той час як з 01.06.2014 року мав сплачувати із розрахунку 1,10 грн. за 1 кв.м.

За розрахунком позивача за первісним позовом, відповідач у 2014 році сплатив орендну плату в сумі 4492,80 грн., із розрахунку 374,40 грн. *12 місяців, а за урахуванням положень додаткової угоди від 01.06.2014 року мав сплатити 5475,6 грн.

Отже заборгованість відповідача за первісним позовом по сплаті орендної плати у 2014 році складає 982,80 грн., із розрахунку - 5475,60 грн. - 4492,80 грн. = 982,80 грн.

Розмір заборгованості відповідача за користування торговим місцем за період з 01.01.2015 року по листопад 2016 року складає 11067,60 грн., із розрахунку (514,80 грн.*21 місяць)+256,80 грн., так як за березень 2015 року було проведено оплату частково у розмірі 258,00 грн., за квітень 2015 року відповідачем було проведено оплату у повному обсязі.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань щодо сплати орендних платежів за користування торговим місцем в повному обсязі, у останнього утворилась заборгованість в сумі 12050,40 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

За змістом статей 283, 286 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі і строки її внесення визначаються в договорі.

Обов`язок наймача здійснювати оплату за передане у користування майно визначений також статтею 759 Цивільного кодексу України.

Однак відповідач своїх зобов'язань за договорами в частині своєчасної і повної сплати орендної плати не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка становить 12050,40 грн.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону та умов договору.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

В даному випадку, відповідач за первісним позовом в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що спірний договір було припинено на підставі повідомлення Підприємства "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки про відмову від договору оренди торгового місця НОМЕР_3 від 01.06.2013 року.

У вказаному повідомленні зазначено про те, що у зв`язку із недосягненням згоди щодо збільшення розміру плати за користування предметом оренди та несплатою орендної плати протягом трьох місяців підряд, ПХО "Золочівський ринок" відмовляється від договору оренди торгового місця НОМЕР_3 від 01.06.2013 року.

Проте в матеріалах справи також наявне повідомлення підприємців Золочівського ринку направлене Директору ПХО "Золочівський ринок" Коваленко С.М., в якому зазначено що на даний час триває робота Робочої групи, створеної Розпорядженням № 156 від 8 липня 2014 року Головою районної державної адміністрації ОСОБА_5, щодо перевірки законності діяльності підприємства та обґрунтованості запропонованих ПХО "Золочівський ринок" тарифів по орендній платі за торгівельні місця. У разі позитивного висновку Робочої групи, ми готові повернутись до розгляду запропонованого питання.

Одним із підприємців, який підписав вказане повідомлення є ОСОБА_2

Отже вказане повідомлення підтверджує факт зайняття ФОП ОСОБА_2 орендованого місця.

Крім того, як вже було зазначено судом, ФОП ОСОБА_2 здійснювались часткові оплати орендованого місця, в тому числі і у 2015 році в розмірі 772,80 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що посилання ФОП ОСОБА_2 на повідомлення про звільнення торгівельного місця до 01.09.2014 року, як на підставу розірвання договору не приймаються судом, оскільки відповідачем за первісним позовом здійснювались орендні платежі по спірному договору у 2014 році і у 2015 році та всупереч зазначеному повідомленню не підписано акту приймання-передачі орендованого місця ПХО "Золочівський ринок".

В свою чергу, ФОП ОСОБА_2 не було надано жодних доказів повернення орендованого місця ПХО "Золочівський ринок".

Отже, укладений сторонами договір оренди торговельного місця 35 від 01.06.2013 р. не розірвано та не визнано судом недійсним, а тому цей договір є обов'язковим до виконання відповідачем за первісним позовом, у зв'язку з чим посилання відповідача на безпідставність нарахування позивачем за первісним позовом заборгованості з орендної плати є необґрунтованими.

Також суд відхиляє посилання відповідача на те, що оскільки сторонами не було підписано акту приймання-передачі торговельного місця, позивач за первісним позовом не виконав свого обов'язку з передання об'єкту оренди відповідачу за первісним позовом.

Як було наведено вище, пунктом 2.1 договору передбачено, що вступ орендаря у користування предметом оренди настає одночасно з підписанням сторонами договору та акта приймання-передачі, який є обов`язковим додатком до цього договору.

Отже умови вказаного договору передбачають передачу ФОП ОСОБА_2 орендованого місця після підписання спірного договору.

Крім того, в матеріалах справи не міститься будь-яких претензій відповідача щодо непередання йому об'єкту оренди-торговельного місця №35 на ПХО «Золочівський ринок».

Також судом не приймаються до уваги заперечення відповідача за первісним позовом, стосовно того, що земельна ділянка, на якій розташовані торгівельні місця ПХО "Золочівський ринок" не належить останньому на праві користування з огляду на наступне.

По-перше, судом вже було встановлено, що у ПХО "Золочівський ринок" наявний акт на право постійного користування земельною ділянкою та укладено договір оренди з Золочівською селищною радою Золочівськго району Харківської області.

По-друге, у відповідності до вимог чинного законодавства, договір оренди торгового місця є відмінним від договору оренди землі, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наступне.

Як вже було зазначено судом, користування торговельним місцем на ринку по своїй правовій природі відмінне від оренди земельної ділянки, оскільки виникає на інших підставах і в іншому порядку, ніж право оренди землі, а договір оренди торговельного місця на ринку є комплексним договором, який містить елементи договорів про надання послуг та оренди торгових площ.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача за первісним позовом факту порушення відповідачем за первісним позовом умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди торгівельного місця НОМЕР_3 від 01.06.2013 року в сумі 12050,40 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача за первісним позовом, нарахованих позивачем за первісним позовом 354,29 грн. грн. 3% річних та 1629,41 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, вимоги про стягнення 3% річних в сумі 354,29 грн. грн. та інфляційних втрат в сумі 1629,41 грн. заявлені позивачем за первісним позовом обґрунтовано, доведені матеріалами справи, вірно нараховані та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача за первісним позовом, нарахованих позивачем 1862.38 грн. пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.1.1 договору, за порушення строку перерахування, встановлених в п. 3.3 Орендар сплачує пеню в розмірі 5% від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Проте в даному випадку сума нарахування пені перевищує розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, оскільки позивачем за первісним позовом здійснюється нарахування у розмірі 5% від суми боргу.

Зважаючи на вищевикладене, судом здійснено перерахунок пені у відповідності до вимог чинного законодавства та встановлено, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом становить 1546,72 грн.

В частині стягнення пені в розмірі 315,66 грн. суд відмовляє в їх задоволенні, у зв`язку з необґрунтованістю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір за первісним позовом покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір за подання зустрічного позову, у зв`язку із відмовою в позові, покладається на позивача за зустрічним позовом (ФОП ОСОБА_2С.).

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 759 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

-

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Підприємства "Золочівський ринок" Харківської облспоживспілки (62203, Харківська область, смт. Золочів, вул. Коника, 6-Б, ) 12050,40 грн. заборгованості з орендної плати, 1629,41 грн. інфляційних втрат, 354,29 грн. 3% річних, 1546,72 грн. пені та 1350, 64 грн. витрат зі сплати судового збору.

В частині стягнення 315,66 грн. пені в задоволенні позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 05.12.2016 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/3191/16