КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Справа№ 19/483

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 28.11.2016

розглядаючи апеляційну скаргу старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.09.2016

за скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на дії Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві

у справі № 19/483 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Хартрон"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 2 621 390,12 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.12.2002, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 20.03.2003, позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Хартрон" задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Відкритого акціонерного товариства "Хартрон" 1 630 826,90 грн. основного боргу, 246 261,49 грн. інфляційних нарахувань, 127 313,43 грн. річних процентів, 1 700,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. по сплаті інформаційного-технічного забезпечення судового процесу.

На виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва 08.04.2003 р. було видано відповідний наказ.

12.02.2016 р. до господарського суду міста Києва від Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" надійшла скарга на дії відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2016, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2016 скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на дії відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відхилено.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.08.2016 р. ухвалу господарського суду міста Києва від 06.04.2016 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2016 р. у справі №19/483 скасовано, а скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на дії відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №19/483 скаргу ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на дії відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві задоволено. Визнано недійсною постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Савчука К.П. від 02.02.2016 ВП №40454898 про стягнення з ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" виконавчого збору у розмірі 200 621,98 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким в задоволенні скарги ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на дії відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві відмовити повністю.

В своїх доводах апелянт посилається на те, що ухвалу суду першої інстанції прийнято із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду у справі №19/483 від 14.11.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду за участю уповноважених представників сторін.

28.11.2016 ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду м. Києва від 27.09.2016 у справі № 19/483 - без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні надав свої пояснення та підтримав доводи, які викладені в апеляційній скарзі. Просив апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №19/483 скасувати.

Представник боржника в судовому засіданні надав свої пояснення та заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Просив ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №19/483 залишити без змін.

Стягувач в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, своїм процесуальним правом, передбаченим статтею 22 ГПК України, не скористався. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка представників сторін без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, а також враховуючи строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, передбачені ст. 102 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу та справу без участі стягувача.

Відповідно до статті 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду. Окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, зокрема, про повернення позовної заяви.

Згідно з нормами статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи та перевіривши матеріали апеляційної скарги, заслухавши пояснення і доводи учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі № 19/483 скаргу ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на дії відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві задоволено.

Визнано недійсною постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Савчука К.П. від 02.02.2016 ВП №40454898 про стягнення з ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" виконавчого збору у розмірі 200 621,98 грн.

При прийнятті оскаржуваної ухвали, місцевий господарський суд дійшов висновку, що державним виконавцем, в порушення норм ч. 1 ст.28 та ч.2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження", прийнято постанову, не перевірено виконання боржником рішення, що призвело до безпідставного стягнення виконавчого збору.

Крім того, судом першої інстанції також враховано, що протягом 11 років органом ДВС не вчинялось жодних виконавчих дій, пов'язаних з примусовим виконанням рішення, не здійснювалося заходів з опису, арешту майна, його виявлення, не дивлячись на те, що строк для добровільного виконання рішення сплинув ще у червні 2003, а виконавчі дії розпочато лише у січні 2016 вже після добровільного виконання боржником рішення суду.

Таким чином, задовольняючи скаргу, місцевий господарський суд виходив з того, що суду не надано доказів на підтвердження того, чи вчинялись органом ДВС будь-які виконавчі дії по примусовому виконанню наказу, починаючи з дати закінчення строку для добровільного виконання виконавчого документа (25.06.2003 р.) і до моменту його виконання в добровільному порядку (13.10.2006 р.).

В свою чергу, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в конкретному випадку не вчинялися.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції, враховуючи ст. 115 ГПК України та ст. 1 ЗУ "Про виконавче провадження", встановлено, що рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2002 у справі №19/483 набрало законної сили, є обов'язковим на всій території України і підлягає виконанню у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №ВП 40454898 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва у справі №19/483, 23.05.2003 стягувач звернувся до відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження по виконанню наказу господарського суду міста Києва у справі №19/483.

18.06.2003 державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва №19/483 від 08.04.2003 про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 2 006 219,82 грн. Вказаною постановою боржнику надано семиденний строк для добровільного виконання наказу та у разі невиконання наказу в наданий строк, постановлено виконати його в примусовому порядку та стягнути за примусове виконання рішення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" виконавчий збір в розмірі 100 310,99 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, в строк для добровільного виконання рішення суду по справі №19/483 боржником не виконано.

18.10.2013 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві виконавче провадження №40454898 приєднано до зведеного виконавчого провадження №39832110, за яким Державне підприємство "Національна атомна енергетична компанія "Енергоатом" є боржником.

На підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва №826/11797/14 від 01.09.2014, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014, відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві зобов'язано зупинити зведене виконавче провадження №39832110.

Так, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову від 12.12.2014 про зупинення зведеного виконавчого провадження №39832110.

Постановою державного виконавця від 08.05.2015 було поновлено виконавче провадження з примусового виконання зведеного виконавчого провадження №39832110, у зв'язку з тим, що ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/64264/14 від 28.04.2015 р. було скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва №826/11797/14 від 01.09.2014 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду №826/11797/14 від 27.11.2014 р. та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/11797/14 від 07.07.2015 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2015 р., відмовлено у задоволенні адміністративного позову Державного підприємства "Національна атомна енергетична компанія "Енергоатом" до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

22.01.2016 держаним виконавцем, на підставі ст. ст. 11, 33, 52 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову №39832110 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно із якою накладено арешт на все майно ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом".

28.01.2016 до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві надійшло клопотання Державного підприємства "Національна атомна енергетична компанія "Енергоатом" про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним погашенням заборгованості, що підтверджується листом ПАТ "Хартрон" №12/91 від 11.11.2015. В якому зазначено, що заборгованість Державного підприємства "Національна атомна енергетична компанія "Енергоатом" перед ПАТ "Хартрон" станом на 31.10.2015 відсутня.

Проте, 02.02.2016 постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві постановлено стягнути з боржника - Державного підприємства "Національна атомна енергетична компанія "Енергоатом" виконавчий збір у розмірі 200 621,98 грн. Підставою для винесення оспорюваної постанови було невиконання боржником в самостійному порядку наказу господарського суду №19/483 у семиденний строк.

У рішенні від 5 квітня 2001 N 3-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що "Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи".

У рішенні від 9 лютого 1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. А положення частини першої ст. 58 Конституції України (про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи) треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Закон України від 12.02.2015 року № 191-VII, яким було встановлено, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, набрав чинність 05.04.2015. В самому Законі не вказано про надання зворотної сили цьому Закону в часі, тому положення ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" застосовується лише до виконавчих проваджень, у яких виконання рішення відбулося після 05.04.2015.

Отже, стягнення виконавчого збору (у розмірі відсотків від фактично стягнутої (сплаченої) суми) у виконавчих провадженнях, у яких примусове виконання рішення розпочалося до зазначеної дати, повинно здійснюватися відповідно до вимог законодавства, яке було чинне на момент початку виконання рішення у примусовому порядку, у тому числі і в тих випадках, коли таке провадження триватиме після внесення змін щодо порядку стягнення виконавчого збору, оскільки Закон України "Про виконавче провадження", як в чинній редакції, так і в попередній передбачає, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.

Відповідно до Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 74/5 від 15.12.1999 року (який діяв до 17.04.2012 року) постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю після завершення строку, наданого для добровільного виконання, та встановлення, що рішення боржником у добровільному порядку не виконано.

Аналогічні положення закріплені у п. 3.7.1 чинної Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виходячи з припису ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" обов'язковою умовою для стягнення судового збору є невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання.

Отже, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження того, чи вчинялись органом ДВС будь-які виконавчі дії по примусовому виконанню наказу, починаючи з дати закінчення строку для добровільного виконання виконавчого документа (25.06.2003) і до моменту його виконання в добровільному порядку (13.10.2006).

Крім того, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що в процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець проводить перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, проте в порушення даної правової норми, державний виконавець не перевірив виконання боржником рішення, що призвело до безпідставного стягнення виконавчого збору.

Статтею 1 Закону "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статті 25 Закону "Про виконавче провадження" вказано, що державний виконавець протягом 3-х робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій указує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до 7 днів з моменту винесення постанови та зазначає, що в разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення зі стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим законом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в конкретному випадку не вчинялися.

Частиною 3 ст. 27 зазначеного Закону передбачено, що в разі отримання документального підтвердження повного виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Тобто для відсутності підстав для стягнення виконавчого збору є необхідними умовами є як повне виконання рішення до початку його примусового виконання, так і отримання державним виконавцем документального підтвердження боржника про таке виконання.

Як вже зазначалось, судом першої інстанції встановлено, що протягом 11 років органом ДВС не вчинялось жодних виконавчих дій, пов'язаних з примусовим виконанням рішення, не здійснювалося заходів з опису, арешту майна, його виявлення, не дивлячись на те, що строк для добровільного виконання рішення сплинув ще у червні 2003 року, а виконавчі дії розпочато лише у січні 2016 року вже після добровільного виконання боржником рішення суду.

Тобто, місцевим господарським судом не встановлено факту вчинення відділом державної виконавчої служби заходів примусового виконання рішення починаючи з дати закінчення строку для добровільного виконання виконавчого документа (25.06.2003) і до моменту його виконання в добровільному порядку (13.10.2006).

Відповідно до ст. 32 закону "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника, вилучення в боржника і передання стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 28.01.2015 по справі № 3-217гс14.

На підставі вищевикладеного, враховуючи зазначені норми чинного законодавства та встановивши, що Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" самостійно виконали постанову виконавчої служби про стягнення заборгованості у повному обсязі, повідомили про таке виконання державного виконавця, а також враховуючи, що державною виконавчою службою не проводилися виконавчі дії, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги та визнання недійсною постанови.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії органу державної виконавчої служби, пов'язані з винесенням оспорюваної постанови від 02.02.2016 порушують права боржника як сторони у ВП №39832110 та не відповідають вимогам Закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія судів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві слід залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №19/483 - без змін.

Керуючись статтями 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №19/483 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі №19/483 залишити без змін.

3. Матеріали справи №19/483 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім