КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа№ 910/12913/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Калатай Н.Ф.

за участі секретаря судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність № 626/03 від 03.10.16

від відповідача: не з'явився

від третьої особи 1: ОСОБА_3 довіреність № 27-29172/14 від 06.07.16

від третьої особи 2: ОСОБА_4 довіреність № 250 від 09.09.16

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6

на рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року

у справі № 910/12913/16 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа вінст"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_7

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання договору недійсним (т.І, а.с. 5-9).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі № 910/12913/16 у задоволенні позову відмовлено (т.І, а.с. 215-223).

07 жовтня 2016 року Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк".

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Калатай Н.Ф.

18 жовтня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16 прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Калатай Н.Ф. та призначено до розгляду на 01 листопада 2016 року.

01 листопада 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду розгляд справи відкладено на 29 листопада 2016 року.

У судовому засіданні 29 листопада 2016 року представники ПАТ "Брокбізнесбанк" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надали пояснення, в яких підтримали доводи апеляційної скарги та просили апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_7 у судовому засіданні 29 листопада 2016 року надав пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник ТОВ "Константа вінст" у судове засідання 29 листопада 2016 року не з'явився, про причини неявки колегію суддів не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту УДППЗ "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення (ухвали про відкладення розгляду справи на 29.11.2016 р.) за штрихмасовим ідентифікатором 304.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи ту обставину, що ухвалою про прийняття апеляційної скарги до провадження учасників процесу було попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами, а неявка представника відповідача не перешкоджає повному, всебічному та об'єктивному розгляду справи, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та за відсутності представника зазначеної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

22 серпня 2008 року між АБ "Брокбізнесбанк" (в подальшому змінено найменування на ПАТ "Брокбізнесбанк" (далі - позивач, банк) та ОСОБА_8 укладено Кредитний договір № 07Ф-137, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 16 000 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 р. до 22.08.2018 р. зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей (т.І, а.с. 25-26).

22 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_9 укладено Кредитний договір № 07Ф-160, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 19 500 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 р. до 22.08.2018 р. зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей (т.І, а.с. 27-28).

22 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_10 укладено Кредитний договір № 07Ф-156, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 17 900 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 р. до 22.08.2018 р. зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей (т.І, а.с. 33-34).

06 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_7 (далі - третя особа-2) укладено Кредитний договір № 08Ф-185, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 85 557 064,68 грн. на строк з 06.10.2008 р. до 07.10.2019 р. зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 15 % річних для споживчих цілей (т.І, а.с. 29-30).

30 грудня 2008 року між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ОСОБА_7 укладено Кредитний договір № 08Ф-215, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 125 401 639,34 грн. на строк з 30.12.2008 р. до 28.12.2018 р. зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 15 % річних для споживчих цілей (т.І, а.с. 31-32).

В подальшому, 22 грудня 2008 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено Договори № 07Ф-160-8, № 07Ф-156-8, № 07Ф-137-8 про переведення боргу, відповідно до умов яких, вказаними особами здійснено переведення боргу за Кредитними договорами № 07Ф-160, № 07Ф-156, № 07Ф-137 на ОСОБА_7 (т.І, а.с. 35, 36, 37).

24 жовтня 2013 року між ПАТ "Брокбізнесбанк" (далі - цедент) та ТОВ "Константа Вінст" (далі - відповідач, цесіонарій) укладено Договір відступлення права вимоги № 2-2013, відповідно до умов якого, у випадку настання відкладальної обставини, визначеної у п. 1.3 Договору, в день наступний за днем настання відкладальної обставини, цедент передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за Кредитними договорами № 07Ф-137 від 22.08.2008, № 07Ф-160 від 22.08.2008, № 08Ф-185 від 06.10.2008, № 08Ф-215 від 30.12.2008, № 07Ф-156 від 22.08.2008 (т.І, а.с. 22-23).

Відповідно до п. 1.3 Договору про відступлення права вимоги відкладальною обставиною за цим Договором є несплата позичальником заборгованості за Кредитом та/або нарахованими процентами за Кредитним договором, визначеними у п. 1.1 цього Договору до 16.01.2014 р. (включно).

Згідно з п. 2.1 Договору про відступлення права вимоги, право вимоги за Кредитним договором вважається переданим в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, визначеної в п. 1.3 цього Договору.

Пунктом 2.2 Договору про відступлення права вимоги, визначено, що загальна вартість права вимоги за Кредитним договором на момент відступлення кредитної заборгованості, буде дорівнювати сумі заборгованості за Кредитним договором, а саме заборгованості позичальника по поверненню основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за Кредитом, станом на 17.01.2014 р. У випадку якщо позичальником з моменту укладення цього Договору не буде проведено часткове погашення кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за Кредитним договором станом на 17.01.2014 р. становитиме 406 843 560,14 грн. з них: загальна заборгованість за Договором № 07Ф-9,36 грн., з них заборгованість за кредитом 16000000 грн. та за нарахованими процентами - 7900349,36 грн.; загальна заборгованість за Договором № 07Ф-160 - 29128551,02 грн., з них заборгованість за кредитом 19500000 грн. та за нарахованими процентами - 9628551,02 грн.; загальна заборгованість за Договором № 08Ф-185 - 134421715,01 грн., з них заборгованість за кредитом 85557061,68 грн. та за нарахованими процентами - 48864650,33 грн.; загальна заборгованість за Договором № 08Ф-28,74 грн., з них заборгованість за кредитом 125401639,34 грн. та за нарахованими процентами - 67252789,4 грн.; загальна заборгованість за Договором № 07Ф-156 - 26738516,01 грн., з них заборгованість за кредитом 17900000 грн. та за нарахованими процентами - 8838516,01 грн.

Відповідно до п. 3.1 Договору про відступлення права вимоги, за відступлення права вимоги за Кредитним договором цесіонарій сплачує цеденту грошову суму: 3.1.1 у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за Кредитним договором в день переходу права вимоги до цесіонарія до 16.00 години - у розмірі 406 638 560,14 грн.; 3.1.2 у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за Кредитним договором після терміну, зазначеного в п. 3.1.1 - у розмірі 406 843 560,14 грн.

Пунктом 3.2 Договору про відступлення права вимоги визначено, що цесіонарій зобов'язаний у строк до 17.01.2024 р. сплатити цеденту грошову суму, визначену у п. 3.1 цього Договору шляхом безготівкового перерахування на рахунок цедента № НОМЕР_1 (валюта - 980), відкритий в АТ "Брокбізнесбанк", МФО 300249.

Це Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного його виконання сторонами (п. 5.1 Договору про відступлення права вимоги).

20 січня 2014 року банком та відповідачем підписано Акт приймання-передачі оригіналів документів згідно Договору відступлення права вимоги № 2-2013 від 24.10.2013 р. (ТОВ "Константа Вінст" - АТ "Брокбізнесбанк") (а.с. 24).

Договір відступлення права вимоги за вищевказаними кредитними договорами було укладено між позивачем та відповідачем у письмовій формі, підписано уповноваженими особами та скріплено печатками сторін, як цього вимагає ст.ст. 207, 208 ЦК України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як на підставу визнання недійсності Договору відступлення права вимоги, позивач посилається на ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 16.05.2013 р. та зазначав, що: Договором відступлення права вимоги № 2-2013 від 24.10.2013 р. надано пільгу у вигляді відкладальної умови; здійснено подовження терміну кредитування; загальна вартість права вимоги розрахована без врахування штрафних санкцій; Договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 р. мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів. Крім того позов було обґрунтовано з посиланням на ст.228 ЦК України.

Стаття 215 ЦК України регулює питання недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до чч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

На підставі Постанови Правління НБУ від 28 лютого 2014 року №107 "Про віднесення ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 28.02.2014 р. прийнято рішення № 9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" з 03.03.2014 р.

Відповідно до Постанови Правління НБУ від 10.06.2014 р. № 339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 11.06.2014 р. № 45 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку на період з 11.06.2014 р. до 10.06.2015 р. включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.05.2015 р. № 103 строк здійснення процедури ліквідації АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" продовжено на 1 рік до 10.06.2016 р. включно, а рішенням від 02 червня 2016 р. № 896,- на два роки до 10 червня 2018 року включно.

За результатами позапланової ревізії питань фінансово-господарської діяльності ПАТ "Брокбізнесбанк" за період з 01.01.2013 р. по 01.09.2014 р., яку було проведено у строк з 08.09.2014 р. по 09.10.2014 р., Державною фінансовою інспекцією складено Акт від 16.10.2014 р. № 05-2/136, до якого включено перевірку дотримання службовими особами банку нормативно-правових актів при прийнятті рішень щодо укладання договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами зокрема в частині обставин укладання, виконання дотримання економічних нормативів, формування резерву під довгострокові невиконані зобов'язання, джерела формування такого резерву, економічної доцільності, фінансових наслідків та наявності збитків, винних осіб, поза іншим і щодо укладання оспорюваного Договору (а.с. 145-148).

Проте, висновків щодо того, що в ході вказаної перевірки були виявлені фінансові порушення та встановлено факт завдання позивачу матеріальної шкоди (збитків) внаслідок укладання спірного Договору відступлення права вимоги, вказаний Акт не містить. Інших доказів, які б свідчили про зазначене, судам надано не було.

Листом від 29.12.2014 р. № 12064, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" повідомлено ТОВ "Константа Вінст" про нікчемність Договору відступлення права вимоги № 2-2013 від 24.10.2013 р., укладеного між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ТОВ "Константа Вінст" (а.с. 38).

У вказаному повідомленні зазначено, що укладення вказаного договору було виявлено під час перевірки договорів станом на 01.12.2014 р. За вказаним договором, на думку фонду, банк здійснив відступлення права вимоги за нижчою процентною ставкою (5%) від встановленої законодавством на момент укладення кожного кредитного договору, тобто на умовах, гірших за звичайні, оскільки майнові права відчужені за ціною, що відрізняється більше ніж на 20% від звичайної ціни на такі майнові права.

Також, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" листом вих № 201 від 06.01.2016 р. надіслано ТОВ "Константа Вінст" повідомлення про нікчемність договору про відступлення права вимоги № 2-2013 без посилань на конкретні ознаки нікчемності (а.с. 39), надсилання якого підтверджується наявними у матеріалах справи копіями поштового реєстру рекомендованих листів, довідкою про повернення досилання поштового відправлення (а.с. 40-42).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 16.05.2013 р. (яка діяла на момент введення тимчасової адміністрації, тобто станом на 03.03.2014 р.), протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними.

Надалі, в редакції від 10.04.2014 р., зазначені положення Закону не змінились.

Отже, відповідно до положень закону, чинних на момент введення у банку тимчасової адміністрації, на уповноважену особу фонду було покладено обов'язок здійснити перевірку укладених банком договорів протягом 30 днів з моменту введення тимчасової адміністрації, тобто до 02.04.2014 р. Проте доказів проведення у вказаний період такої перевірки судам надано не було.

У зв'язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативного впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014 №15-86-VII, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 10.04.2014 р. втратила чинність.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" у чинній редакції, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, крім іншого, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Також у п.1 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" зазначено, що уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У відповідності до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 512 - 515 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п. 2.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Згідно з п.п. 14.1.71. Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Відповідно до п. 3 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440, ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", редакції, що діяла на момент укладення Договору відступлення права вимоги № 2-2013, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги.

При цьому позивачем не було надано належних та допустимих доказів з яких можливо було б зробити висновок саме щодо рівня звичайних цін, або ринкової вартості подібного права вимоги, що діяли станом на момент укладання договору відступлення права вимоги (протягом жовтня 2013 року). Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартості права вимоги, визначеної позивачем та відповідачем у договорі відступлення права вимоги не є можливим, тому оскільки позивачем не доведено того, що право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне право вимоги, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що в даному випадку право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно та здійснення операцій, які передбачають надання клієнту пільг.

В обґрунтування того, що при укладенні оспорюваного Договору відступлення права вимоги, відповідачу була надана пільга у вигляді заниження вартості відступлення права вимоги позивачем надано розрахунки сум заборгованості (кредит та проценти) за кредитними договорами № 07Ф-160, № 08Ф-160, № 08Ф-215 та № 07Ф-156 станом на 23.08.2018 р. (т.І, а.с. 174-198), розраховані виходячи із різниці заборгованості за процентами донарахованими за період з 22.08.2008-16.01.2014 за ставкою встановленою кредитними договорами до зазначеної у договорі про відступлення права вимоги та заборгованості за процентами донарахованими за період 17.01.2014-22.08.2018 р. за ставкою встановленою кредитними договорам. Тобто вказані Довідки містять очікуваний дохід позивача станом на 22.08.2018 р. за Кредитними договорами № 07Ф-137, № 07Ф-156, № 07Ф-160 та станом на 07.10.2019 р. за Кредитним договором № 08Ф-185, а не вартість на момент укладення договору.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", у редакції, яка діяла на момент укладення Договору відступлення права вимоги № 2-2013 визначено, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Крім того, відповідно до пояснень позивача вищезазначені розрахунки були зроблені ним із використанням доходного підходу визначення ринкової вартості, проте оскільки оцінка майна є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, яким позивач не є, вказані довідки не можуть бути належними доказами надання відповідачу пільг у вигляді знижки.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А отже, сторони були вільні в укладенні вказаного договору та визначенням його умов станом на момент укладення вказаного договору, тобто на 24.10.2013 р., а не на 22.08.2018 р. та 07.10.2019 р., зокрема в частині зменшення процентної ставки та неврахуванні штрафних санкцій. Крім того, нарахування штрафних санкцій, відповідно до умов вказаних договорів є саме правом сторони, а не обов'язком, який ставиться в залежність від належного чи неналежного виконання умов договору, вказані доводи позивача є безпідставними.

Щодо доводів позивача про те, що Договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 р. мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів недійсними", у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Проте, доказів на обґрунтування своїх доводів про те, що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, позивачем ані суду першої, ані апеляційної інстанції надано не було. Також не було надано доказів наявності обвинувачувального вироку суду на підтвердження шахрайства та зловмисних намірів посадових осіб банку, або інших осіб щодо укладення оспорюваного правочину. При цьому наявність кримінального провадження у якому триває розслідування не є належним доказом у розумінні ГПК України, який би підтверджував зазначені доводи позивача.

Станом на день укладення договору про відступлення права вимоги № 2-2013 (24 жовтня 2013 року), сторони не знали і не могли знати про те, що 28 лютого 2014 року Правлінням НБУ буде прийнята Постанова №107 "Про віднесення ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" до категорії неплатоспроможних", а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 28.02.2014 р. буде прийнято рішення № 9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" з 03.03.2014 р.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідач усвідомлював факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя та передбачав настання невигідних для останнього наслідків.

Посилання позивача на ст. 228 ЦК України, як на підставу визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги, є також безпідставними, з огляду на наступне.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що статтею 228 Цивільного Кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок а саме: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Проте, оспорюваний договір ознак публічного договору не містить.

У відповідності з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, позивачем не було надано, ані суду першої, ані апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності договору відступлення права вимоги № 2-2013, а тому висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами чинного матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається. Доводи скаржника зводяться до намагань надання їм переваги над встановленими судом першої інстанції обставинами і переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст.ст. 105 ГПК, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26 вересня 2016 року у справі №910/12913/16 залишити без змін.

3. Справу №910/12913/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

Н.Ф. Калатай