ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2016 року Справа № 904/5958/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Сизько І.А., Чимбар Л.О.

при секретарі: Погорєловій Ю.А.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №1859 від 29.12.2015 р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність №109-Д від 01.09.2016 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», м.Київ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2016 року по справі № 904/5958/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», м.Київ

до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз», м.Кривий Ріг

про стягнення 3 093 649,36 грн.

В судовому засіданні 01.12.2016р. було проголошено перерву до 13:50 години 01.12.2016р. (ст. 77 ГПК України).

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2016 року у справі № 904/5958/16 (суддя Ярошенко В.І.) за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз», м.Кривий Ріг про стягнення 3 093 649,36 грн. позовні вимоги були задоволені частково, стягнено з відповідача на користь позивача 42 233,74 грн. інфляційних втрат, 22 870,92 грн. 3% річних, 976,57 грн. судового збору, в решті позову відмовлено (а.с.80-82).

Рішення господарського суду Дніпропетровської області щодо часткового задоволення позовних вимог мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати наданих послуг з транспортування газу, щодо відмови в позові відсутністю правових підстав для стягнення основної заборгованості, оскільки вона погашена до звернення позивача з позовом до господарського суду, щодо відмови в задоволенні позову по стягненню неустойки рішення мотивовано введенням ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2013р. мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача, відповідно до якого в цей період не нараховується неустойка (штраф, пеня); в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.ст.173, 175, 193 Господарського кодексу України, ст..ст.525, 526, 625, 901, 903 ЦК України, ст.1, ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Не погодившись із зазначеним рішенням в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача 7% штрафу та пені, його оскаржив в апеляційному порядку позивач Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», посилається на порушення господарським судом при його прийнятті норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування усіх обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, зокрема:

- господарський суд не звернув уваги на доводи позивача, про те, що всі нарахування були здійснено виключно за договором, який був підписаний обома сторонами, отже, відповідач знав про наслідки неналежного виконання зобов`язань;

- крім того,господарським судом, на думку скаржника, не вірно здійснено тлумачення ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки, скаржник вважає, що мораторій на нарахування штрафних санкцій застосовується лише до грошових зобов`язань, які виникли до прийняття рішення про введення мораторію, а оскільки зобов`язання щодо сплати наданих позивачем послуг виникли після введення в дію мораторію, то дія ч.4 ст.12 вищевказаного Закону не може розповсюджуватись на спірні правовідносини;

- також скаржник зазначає, що в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 15 «Про судову практику у справах про банкрутство», на який послався господарський суд, взагалі йдеться про податкові зобов`язання, а не господарські, отже, відмова в позові в частині штрафу та пені також є безпідставною;

- до того ж скаржник вважає, що господарським судом були порушені вимоги ст..4-2 ГПК України щодо рівності обох сторін в процесі, оскільки, на його думку, судом була надана перевага доводам однієї сторони відповідача.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 року розгляд справи був призначений колегією суддів: Виноградник О.М. (головуючий, доповідач), ОСОБА_3, ОСОБА_4 на 08.11.2016р. на 12:00 годину (а.с.88).

07.11.2016р. в зв»язку з хворобою судді-доповідача ОСОБА_5, судове засідання 08.121.2016р. не відбулось.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 року розгляд справи був призначений на 01.12.2016р. на 10:15 годину (а.с.113).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечував, посилався на відповідність оскаржуваного рішення вимогам закону, матеріалам, обставинам справи, зазначаючи, що позивачем був здійснений неправильний розрахунок інфляційних втрат, оскільки до розрахунку не включена дефляція, яка мала місце в червні 2016 року, отже, за контррозрахунком відповідача до стягнення мала бути заявлена сума 35 139,25 грн. Крім того, господарським судом здійснене правильне тлумачення ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки Верховним Судом України у п.17 постанови Пленуму від 18.12.2009р. № 15 «Про судову практику у справах про банкрутство» дане чітке роз`яснення, що мораторій на задоволення вимог кредиторів не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після введення мораторію їх виконання є обов`язковим для боржника, але всі види штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань не нараховуються протягом конкретного проміжку часу, який відповідає строку дії мораторію, але ніяк не пов`язаний з його суттю. Отже, неустойка за не виконання грошових зобов`язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Зазначена позиція підтримана також Верховним Судом України у постанові по справі № 3-71гс12 від 12.03.2013р., яка є обов`язковою для виконання всіма судами України. Також відповідач вказує на те, що господарським судом правомірно також відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 7% штрафу, з вищенаведених підстав, а також тому, що таке нарахування можливе лише за невиконання зобов`язання, яке не є грошовим, про що зроблено висновок у п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» та у постанові Верховного Суду України від 04.02.2014р. по справі № 3-1гс14.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2011р. між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Уктрансгаз», що сторони погодили уклавши додаткову угоду № 6 від 17.01.2013р. (а.с.17), «газотранспортне підприємство» за договором, позивач по справі, скаржник) та Публічним акціонерним товариством «Криворіжгаз» («замовник» за договором, відповідач по справі) було укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П07, відповідно до предмету якого «газотранспортне підприємство» зобов'язалось надати «замовнику» послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу «замовника» від пунктів прийому-передачі газу в магістральні трубопроводи до пункту призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а «замовник» зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовам цього договору (п.1.1 р.1 договору (а.с.11-14)).

Відповідно до п.1.2 р.1 договору плановий обсяг транспортування природного газу «замовника» складає 1 078 500 тис. куб.м., в тому числі по місяцях: у 2011 році в тис. куб.м.: жовтень - 2500, листопад 81000, грудень 95 000; у 2012 році в тис. куб.м.: січень 94000, лютий 87000, березень 81000, квітень 65000, травень - 63000, червень 58000, липень -58000 , серпень - 69000, вересень - 71000, жовтень 78000, листопад - 81000, грудень 95000.

Пунктом 3.1-3.4 р.3 договору сторони узгодили, що послуги з транспортування газу оформлюються «газотранспортним підприємством» і «замовником» актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами (далі актами наданих послуг); «газотранспортне підприємство» до 15 числа місяця, наступного за звітним, направляє «замовнику» два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженими представниками та скріплені печаткою «газотранспортного підприємства»; «замовник» протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобов`язується повернути «газотранспортному підприємству» один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою «замовника», або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг; у випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають врегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку; до прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартість послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюється відповідно до даних «газотранспортного підприємства»; акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків «замовника» з «газотранспортним підприємством».

Пунктами 5.1, 5.3-5.5 р.5 договору передбачено, що розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюється за тарифами, які встановлюються Національною комісією, що здійснює регулювання у сфері енергетики; розрахунковий період за договором становить один місяць з 9:00 години першого дня місяця до 9:00 години першого дня наступного місяця включно; вартість послуг з транспортування газу за місяць визначається як добуток тарифу на загальну кількість протранспортованого газу, визначеного згідно з р.4 договору та податку на додану вартість; вартість фактично наданих «газорозподільним підприємством» «замовнику» послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг; оплата вартості послуг транспортування газу здійснюється «замовником» (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок «газотранспортного підприємства» на умовах 100 (ста) відсотків попередньої оплати за 10 (десять) днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. «замовник» самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць; остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться» замовником» до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів; у платіжних дорученнях «замовник» повинен обов`язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата; у випадку, якщо в платіжних дорученнях «замовника» не зазначено номер договору, дати його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, «газотранспортне підприємство» зараховує кошти, що надійшли від «замовника» у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах.

Відповідно до п.п.6.1.3-6.1.4, 6.2.1 р.6 договору «газотранспортне підприємство» зобов`язано забезпечити надання послуг, якість яких відповідає встановленим законодавством вимогам; складати і підписувати з представниками «замовника» акти наданих послуг та має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за надані послуги.

Згідно з п.п.6.3.2-6.3.3, 6.3.6 п.6.3 р.6 договору «замовник» зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами договору; оформити надані послуги з транспортування газу актами наданих послуг, підписувати з представниками «газотранспортного підприємства» акти наданих послуг.

Пунктом 7.2 р.7 договору сторони передбачили, що «газотранспортне підприємство» відповідає за втрату газу, яка виникла в магістральних трубопроводах під час його транспортування від пунктів приймання-передачі газу до ГРС, у розмірі фактичних втрат, якщо не доведе, що вони сталися не з його вини; фактичні втрати, завдані «газотранспортним підприємством», відшкодовуються «замовнику» протягом календарного місяця; у разі порушення «газотранспортним підприємством» строків відшкодування фактичних втрат, передбачених цим пунктом, із «газотранспортного підприємства» стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 7.3 р.7 договору сторони передбачили майнову відповідальність «замовника» за порушення строків оплати, передбачених р.5 договору, у виді стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 11.1 р.11 договору визначено, що він набирає чинності з дня підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.10.2011р., та діє в частині транспортування газу до 31.12.2012р., а в частині проведення розрахунків за надані послуги до повного виконання «замовником» своїх зобов`язань за цим договором; договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Також між сторонами були підписані додаткові угоди № 1 від 29.02.2012р., № 2 від 13.04.2012р., № 3 від 05.06.2012р., № 4 від 05.06.2012р., № 5 від 17.01.2013р., № 6 від 17.01.2013р., № 7 від 20.06.2014р., № 8 від 01.10.2014р., якими були змінені річні обсяги газу, банківські реквізити сторін (а.с.15-18).

Докази визнання недійсними, розірвання, внесення будь-яких інших змін в встановленому законом порядку до договору № /П07 від 28.09.2011р., відсутні в матеріалах справи, не надавались сторонами, зокрема, і скаржником в ході розгляду справи в судах обох інстанцій відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України.

На виконання умов договору позивачем за період січень-травень 2016 року було здійснено транспортування природного газу для відповідача, що підтверджується актами наданих послуг по транспортуванню газу магістральними газопроводами від 31.01.2016р., 29.02.2016р., 31.03.2016р., 30.04.2016р., 31.05.2016р., підписаними обома сторонами (а.с.19-23). Отже, всього було відповідачем надано послуг позивачу на загальну суму 4 128 084,48 грн.

Зазначені послуги було надано та отримано відповідачем без будь-яких зауважень щодо їх якості, кількості, вартості, докази протилежного відсутні, акти підписані двома сторонами без будь-яких зауважень.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач здійснив часткову оплату послуг з транспортування газу у розмірі 1 636 992, 38 грн., отже, неоплаченими залишились послуги на суму 2 491 092, 10 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Позовну заяву подано до господарського суду 15.07.2016р. згідно поштового штемпелю на конверті (а.с.33).

Проте, 09.08.2016р. відповідачем до господарського суду Дніпропетровської області подано відзив на позовну заяву, в якості додатку до якого подано докази оплати заборгованості за послуги з транспортування газу у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями від 01.03.2016 № 467, від 01.07.2016 № 2438, від 13.07.2016 № 2634, від 15.07.2016 № 2701 (а.с.41-43). Отже, сума основного боргу була сплачена відповідачем в повному обсязі.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України регламентовано, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України регламентовано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України регламентовано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою.

Частиною 3 ст.549 ЦК України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 т.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що основна заборгованість за спірним договором у розмірі 2 491 092,10 грн. була сплачена відповідачем до звернення позивача з позовом до суду, то господарським судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні цієї частини позовних вимог, а оскільки прострочення в оплаті мало місце, то також судом обґрунтовано стягнено з відповідача на користь позивача 42233,74 грн. інфляційних втрат за період з 01.01.2016р. по 31.05.2016р. згідно з розрахунком позову (а.с.29) та 3% річних в сумі 22933, 58 грн. за період з 01.01.2016 по 08.07.2016., які є способом захисту майнового права та інтересу кредитора від знецінення грошових коштів, внаслідок інфляційних процесів в державі, та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також господарським судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову щодо стягнення пені в розмірі 288464,18 грн. за період з 01.01.2016 по 08.07.2016 та 7% штрафу в сумі 248925, 76 грн., враховуючи наступне.

08.01.2013р. ухвалою господарського суду Дніпропетровської області було порушено провадження у справі № 904/208/2013 про банкрутство ПАТ «Криворіжгаз» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (а.с.115).

31.05.2016р. ухвалою господарського суду Дніпропетровської області по справі № 38/904/208/2013 було припинено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Криворіжгаз» в зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки боржником погашена заборгованість перед ініціюючим кредитором (а.с.121-122).

Отже, мораторій на задоволення вимог кредиторів діяв в період з 08.01.2013р. по 31.05.2016р.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки справу про банкрутство ПАТ «Криворіжгаз» було порушено 08.01.2013р. то до правовідносин у цій справі застосовується Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції до 19.01.2013р.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, та зупинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частиною 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду; протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів

забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства, не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до ч.7 ст.12 вищевказаного Закону дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Тобто наведена норма ст.12 встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка (штраф, пеня) за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на ненараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржникові, стосовно якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство (постанова ВСУ від 01.10.2013р. по справі № 3-27гс13 (а.с.123-124).

Виходячи зі змісту Закону, боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Зазначений висновок, викладений у постанові Верховного Суду України по справі № 3-27гс13 від 01.10.2013р. та згідно зі ст..111-28 ГПК України є обов`язковим для всіх судів України.

Також слід зазначити, що за змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналізуючи наведену норму матеріального права колегія суддів зазначає, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Отже, аналізуючи положення глави 47 ЦК України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Оскільки договором, укладеним між сторонами, вже передбачена майнова відповідальність відповідача у виді стягнення неустойки (пені), а зобов`язання з оплати наданих послуг з транспортування газу є грошовим, то застосування до спірних відносин ч.2 ст.231 ГК України у виді штрафу є безпідставним, враховуючи правову природу цих зобов`язальних правовідносин.

Зазначене регламентовано також у п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», відповідно до якого господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Також зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 04.02.2014р. по справі № 3-1гс14, яка є обов`язковою для виконання (долучено до справи (а.с.125-126)).

Отже, оскільки позивачем нараховано пеню за зобов`язаннями в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів ПАТ «Криворіжгаз», а також враховуючи, що штраф згідно з ч.2 ст.231 ГК України нараховується лише за негрошові зобов`язання, а за спірними правовідносинами зобов`язання є грошовими, то господарським судом правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 7% штрафу в сумі 248 925,76 грн. та пені в сумі 288 464,18 грн.

Щодо доводів скаржника про невірне тлумачення господарським судом ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 15 «Про судову практику у справах про банкрутство», то вони не приймаються колегією суддів, оскільки спростовані висновками та тлумаченням цієї норми Верховним Судом України та виходячи із самої суті заходів введення мораторію на задоволення вимог кредиторів для відновлення платоспроможності боржника.

Враховуючи наведений вище в постановах суду касаційної інстанції висновки Верховного Суду України, не приймаються доводи скаржника про необхідність задоволення позову щодо стягнення штрафу 7% згідно з ч.2 ст.231 ГК України.

Також не приймаються колегію суддів доводи скаржника про порушення господарським судом ст.4-2 ГПК України щодо рівності сторін у процесі та наданню переваги доводам відповідача, оскільки обидва учасники судового процесу мали можливість навести свої доводи та заперечення, подати відповідні докази, а суд, керуючись ст.43 ГПК України надав їм належну правову оцінку згідно з законом.

Щодо доводів відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що при розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції не враховано коефіцієнт інфляції за червень 2016 року (0,998% (дефляції)), тому сума до стягнення в цій частині вимог має бути менше, то ці доводи не приймаються, оскільки позивач згідно з розрахунком позову (а.с.29) просив господарський суд стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції лише за квітень, травень 2016 року, а господарський суд не позбавлений права виправити в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення певні описки у відповідності до ст.89 ГПК України.

За цих обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні господарського суду від 19.09.2016р. відповідають вимогам закону, матеріалам, обставинам справи, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не можуть бути підставами скасування або зміни постановленого судового рішення, правові підстави задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», м.Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2016 року у справі № 904/5958/16 - залишити без змін.

Справу повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02.12.2016р.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя І.А. Сизько

Суддя Л.О. Чимбар