РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016Справа №910/15099/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний Банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни

до Приватного акціонерного товариства "ТЕЛЕКАНАЛ "ІНТЕР"

про стягнення 16 286,90 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Чернюк В.В. - представник, довіреність № 13-11-9999 від 29.09.2016;

Від відповідача: Зайома О.А. - представник, довіреність, №38 від 31.03.2016;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Комерційний Банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний Банк "Надра" Стрюкової Ірини Олександрівни звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "ТЕЛЕКАНАЛ "ІНТЕР" про стягнення коштів у розмірі 16 286,90 грн., з яких основна заборгованість у розмірі 10 835,74 грн., інфляційні втрати у розмірі 4 971,65 грн., 3 % річних у розмірі 479,51 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору про співробітництво №46/1-13 від 02.01.14р. в частині своєчасної плати за отримані послуги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані інфляційні втрати та проценти річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/15099/16 та призначено до розгляду на 28.09.2016.

28.09.2016 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 розгляд справи призначено на 19.10.2016.

Ухвалою суду від 19.10.2016 розгляд справи відкладено на 02.11.2016.

У судові засідання 19.10.2016 та 02.11.2016 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача з'явився у судове засідання 02.11.2016. У судове засідання 19.10.2016 уповноважений представник відповідача не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 19.10.2016 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 598.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 19.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 13-4-9229 від 07.09.2016, серед яких, зокрема, засвідчені копії рахунків № 01-2015 від 01.01.2015 та № 02-2015 від 11.02.2015.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 02.11.2016 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 31.10.2016, а також відзив на позовну заяву б/н від 31.10.2016, в якому останній запречує проти позовних вимог, посилаючись при цьому на той факт, що Акти прийому передачі-послуг № 1 від 31.01.2015 та № 2 від 28.02.2015, на підставі яких позивачем заявлена до стягнення заборгованість в сумі 10835,74 грн., не містять підпису уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра», відтак, з посиланням на ч.3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» просить суд у позові відмовити повністю. Документи разом з відзивом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 02.11.16р. суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Клопотання від представників сторін про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами до суду не надходило. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками, визначені статтями 20, 22, 27, 60, 74 та частиною 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу суддям сторонами не заявлено.

Уповноважений представник позивача у судовому засіданні 02.11.16р. підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Уповноважений представник відповідача у судовому засіданні 02.11.16р. заперечував проти позовних вимог з підтав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 02 січня 2014р. між Приватним акціонерним товариством «Телеканал «Інтер» (відповідач у справі, Сторона-1, Замовник за договором) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (позивач у справі, Сторона-2, Виконавець за договором) було укладено договір № 46/1-13 про співробітництво (далі - Договір), відповідно до п.п. 1.1 якого предметом є співробітництво сторін з метою здійснення інформування юридичних та фізичних осіб про Сторону 1, створювані та/або профінансовані нею телепрограми та телепередачі, шляхом розміщення наданих Стороною 1 Стороні 2 інформаційних матеріалів у приміщеннях відділень Сторони 2.

Розділами 1 - 7 Договору сторони узгодили предмет та ціну договору, права, обов'язки та відповідальність сторін, строк дії договору та порядок його зміни та припинення тощо.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що даний Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами і діє протягом одного року до 31.12.2014 року включно.

Якщо жодна із сторін не пізніше ніж за тридцять (30) календарних днів до закінчення строку дії цього договору не повідомить іншу сторону про його припинення або про необхідність зміни (перегляду) умов цього договору, договір продовжується на кожен наступний однорічний строк на тих самих умовах.

Додатковою угодою № 1 до Договору про співробітництво № 46/1-13, укладеної сторонами 10 лютого 2015 року, сторони прийшли згоди припинити дію договору з 10 лютого 2015 року.

Вказаний Договір та Додаткова угода підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками позивача та відповідача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 1.4 Договору факт одержання Стороною 2 інформаційних матеріалів від сторони 1, а так само повернення стороною стороні 1 невикористаних інформаційних матеріалів у разі їх заміни або припинення цього договору, оформлюється підписанням сторонами відповідного акту приймання передачі інформаційних матеріалів.

Сторона 1 після одержання від Сторони 2 підписаного з її боку акта приймання-передачі наданих послуг з розміщення (продовження розміщення) інформаційних матеріалів, зобов'язана підписати зазначений акт до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося чи продовжувалося розміщення інформаційних матеріалів сторони 1, а також за 2 (два) дні до настання дати припинення цього договору, в т.ч. достроково (п. 1.8 Договору).

Судом встановлено за матеріалами справи, що на виконання умов Договору позивачем у період з січня 2015р. по лютий 2015р. було надано послуги з розміщення інформаційних матеріалів на загальну суму 10 835,74 грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими печатками актами, а саме: актом № 1 від 31.01.2015р. на суму 8200.00 грн. та актом № 2 від 28.02.2015р. на суму 2635,74 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому, як вбачається із наданих позивачем актів та підтверджено представником останнього в судових засіданнях, будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг у Замовника відсутні.

Доказів пред'явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг та відмови відповідача від приймання наданих позивачем послуг та підписання актів, а також претензій щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору до суду не надходило.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання послуг з розміщення інформаційних матеріалів у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах наданих послуг, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до умов п. 1.5 Договору за розміщення (продовження розміщення) стороною 2 інформаційних матеріалів сторони 1 встановлюється щомісячна плата в сумі 6833,33 грн., крім того ПДВ в сумі 1366,67 грн., а разом 8200,00 грн.

При цьому зазначена вище плата підлягає сплаті стороною 1 на користь сторони 2 на її рахунок, зазначений у розділі 6 цього договору, або додатково нею письмово повідомлений через поштовий зв'язок або засобами електронної пошти на адреси, вказані в розділі 6 цього договору.

Як визначено сторонами в п. 11.6 Договору плата за розміщення (продовження розміщення) стороною 2 інформаційних матеріалів сторони 1 в сумі, передбаченій в п. 1.5 Договору, сплачується стороною 1 щомісяця, протягом строку дії цього договору, до 15 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулось чи продовжувалось розміщення інформаційних матеріалів сторони 1, а також в дату припинення цього договору (в т.ч. достроково), незалежно від кількості одиниць розміщених інформаційних матеріалів, кількості точок (відділень), в яких вони були розміщені, та кількості днів фактичного розміщення (продовження розміщення) стороною 2 інформаційних матеріалів сторони 1 протягом відповідного календарного місяця.

Окрім цього, згідно п. 1.7 Договору підставою для здійснення оплати за розміщення (продовжена розміщення) стороною 2 інформаційних матеріалів сторони 1 в сумі та в термін, передбачені в п.п. 1.5; 1.6 цього договору, є підписаний сторонами акт приймання-передачі наданих послуг з розміщення (продовження розміщення) інформаційних матеріалів, який складається стороною 2 та направляється (передається) для підписання стороною 1 до 5 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося чи продовжувалося розміщення інформаційних матеріалів, а також за 5 (пять) днів до настання дати припинення цього договору (в т.ч. достроково).

Умовами Договору, зокрема, п. 2.2.3 визначений обов'язок сторони 1 здійснювати оплату на користь сторони 2 за розміщення (продовження розміщення) нею інформаційних матеріалів сторони 1 у сумі, порядку та в термін, передбачені цим договором.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, документами, які підтверджують як факт виконання позивачем зобов'язання з надання послуг шляхом розміщення інформаційних матеріалів відповідача, так і факт виникнення у відповідача зобов'язання з їх оплати, є акти прийняття вказаних послуг, які сторонами належним чином оформлені та підписані без будь - яких зауважень, а також засвідчені печатками сторін.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарських операцій і містять інформацію про вартість наданих послуг.

Отже, підписання замовником (відповідачем) прийому - передачі наданих послуг, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані позивачем послуги з розміщення інформаційних матеріалів.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, за твердженням позивача, відповідач своїх зобов'язань щодо повної оплати наданих послуг у строки та порядку, визначені умовами Договору, належним чином не виконав, в результаті чого у відповідача станом на момент подання позовної заяви утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором в розмірі 10835,74 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг з розміщення інформайних матеріалів в сумі 10835,74 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання зобов'язань за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним договору №46/1-13 від 02.01.2014 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу відповідач заперечує проти позовних вимог з посиланням на той факт, що в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» з 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці до 05.06.2015 року (включно), та при цьому акти прийому передачі наданих послуг №1 від 31.01.2015 та №2 від 28.02.2015, які є підставами виникнення зобов'язань за Договором та, відповідно, заявлених позивачем позовних вимог, підпису уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у банку не містять, тому, на думку відповідача, відсутні підстави для задоволення вимог позивача у відповідності до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно приписів якої правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Суд зазначає, що згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин від імені юридичної особи, визначається відповідно до установчих документів юридичної особи та закону.

Виходячи з наданих сторонами доказів, суд констатує, що за можливості підписання актів приймання - передачі наданих послуг з боку позивача (виконавця) неуповноваженим представником ПАТ «КБ «Надра», за умови відсутності наданих відповідачем доказів спростування факту споживання та надання останніх, не спростовує факт фактичного надання позивачем спірних послуг, обумовлених Договором та обсяг останніх відповідно.

При цьому суд звертає увагу на відсутність заперечень відповідача щодо фактичного отримання та надання послуг за Договором, а також зазначає, що датою акта № 01 є 31.01.15р., тобто дата, яка передує даті віднесення банку відповідача до категорії неплатоспроможних постановою правління НБУ від 05.02.15 р. № 83.

В свою чергу судом встановлено, що підпис представника ПАТ «КБ «Надра», який міститься на акті № 02 від 28.02.15р., співпадає з підписом уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. на поданій суду позовній заяві у даній справі. Підписи представників виконавця на спірних актах прийому - передачі послуг засвідчені печаткою банку.

Отже, посилання відповідача на відсутність на примірниках актів приймання - передачі послуг підпису уповноваженої особи Фонду спростовуються наявними матеріалами справи та судом до уваги не приймаються як такі, що ґрунтуються виключно на власних припущеннях відповідача, та не можуть бути розцінені судом в якості підстави для відмови від оплати фактично наданих (спожитих) стороною послуг за умови належного документального підтвердження факту надання останніх.

Таким чином, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 10835,74 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього, суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами ст. ст. 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено ст. ст. 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 23.01.12 р. у справі № 37/64, постанова від 01.10.14 р. у справі № 6-113цс14).

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 3% річних в сумі 479.51 грн. за період з 10.02.2015 р. по 01.08.2016 р. та 4971,65 грн. інфляційних нарахувань за період з 10.02.2015 р. по 01.08.2016 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 1.9. Постанови №14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та інфляційних втрат судом встановлено, що при здійсненні розрахунку процентів річних та втрат від інфляції позивачем здійснений розрахунок виходячи із повної суми заборгованості в розмірі 10835,57 грн., виходячи з періоду заборгованості, включаючи кінцеву дату дії Договору, а саме 10.02.15 р.

Суд зазначає, що відповідно до абз.1 п. 1.9 Постанови № 14 кінцева дата виконання зобов`язання не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

А тому, при розрахунку розміру інфляційних та 3% річних слід виключати із застосованого при розрахунку періоду прострочення граничний строк оплати.

Відповідно до частини 2 статті 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 Цивільного кодексу України ).

За приписами п. 1.6 Договору плата за розміщення (продовження розміщення) стороною 2 інформаційних матеріалів сторони 1 в сумі, передбаченій п.1.5 цього Договору, сплачується стороною 1, в тому числі, в дату припинення цього Договору (в тому числі дострокового).

За висновками суду, день припинення спірного Договору (10.02.2015) не включається до часу прострочення виконання грошового зобов'язання при здійсненні розрахунку суми 3% річних та інфляції, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось (неналежно виконувалось) грошове зобов'язання, нарахування за весь день (24 години) прострочення, а здійснення оплати в даний день виключає правомірність нарахування процентів річних та інфляційних нарахувань за 24 години цього дня, нарахування можуть здійснюватись лише за кожен повний день прострочення платежу. День фактичного припинення договору не може, з урахуванням положень п.1.6 Договору, вважатись днем, протягом якого не виконувалось грошове зобов'язання.

Окрім цього, позивачем при здійсненні розрахунку втрат від інфляції до періоду нарахування помилково включений місяць, в якому мав бути здійснений платіж, а саме лютий 2015 р.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору з урахуванням визначеного позивачем періоду з 11.02.15 р. по 01.08.16 р., становить 479,14 грн. процентів річних та 4955,84 грн. втрат від інфляції, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних та втрат від інфляції за несвоєчасну оплату наданих за Договором послуг підлягають частковому задоволенню в сумах 479,14 грн. процентів річних та 4955,84 грн. втрат від інфляції відповідно.

Суд зазначає, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Телеканал «Інтер» (03180, м. Київ, вул.Дмитрівська, 30, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (04053, м.Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 15, ПАТ «Комерційний Банк «Надра» в стані припинення, , р/р 1026 банка отримувача Національного банку України, МФО 300001) 10835,74 грн. основного боргу, 479,14 грн. процентів річних, 4955,84 грн. втрат від інфляції та 1376,62 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 02 грудня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон