КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р. Справа№ 910/9462/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання: Степанець О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Можара О.Є., довіреність №Д-005-04-2016 від 25.04.2016 року,

від відповідача 1- не з'явилися,

від відповідача 2 - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА"

на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року

у справі №910/9462/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар ФайненшлУкраїна"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Кома-Рент"

про визнання поруки припиненою -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" та товариства з обмеженою відповідальністю "Кома-Рент" про визнання поруки припиненою.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання поруки припиненою. Крім того, суд зазначив про відсутність підстав стверджувати, що зобов'язання було змінено без згоди позивача, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/9462/16 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.08.2016 року прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА" на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/9462/16 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г. та призначено розгляд справи на 21.09.2016 року.

16.09.2016 року через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні 21.09.2016 року.

21.09.2016 року через відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від відповідача1 надійшли письмові пояснення в яких останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 розгляд справи №910/9462/16 відкладено на 05.10.2016 року.

05.10.2016 року через відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення.

У зв'язку з припинення повноважень судді Рудченка С.Г., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у зв'язку із звільненням у відставку здійснити розгляд справи у визначеному складі неможливо.

Відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою має бути здійснено заміну судді Рудченка С.Г. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформувати відповідний протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА" на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/9462/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Чорногуз М.Г., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА" на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/9462/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Чорногуз М.Г., Калатай Н.Ф.

В судовому засіданні 05.10.2016 року, представники позивача та відповідача2 надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник відповідача1 у судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 року розгляд справи відкладено на 30.11.2016 року.

В судове засідання, призначене на 30.11.2016 року, з'явився представник позивача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 в судове засідання не з'явилися. Про причини неявки суд не повідомили.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що відповідач 1 та відповідач 2 були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників відповідача 1 та відповідача 2.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 15.05.2013 року товариство з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" (лізингодавець) та товариство з обмеженою відповідальністю "Кома-Рент" (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу № UA068L-13-17 (далі - договір лізингу). (том 1, а.с. 17-22).

З метою забезпечення виконання зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю "Кома-Рент" перед лізингодавцем, 15.05.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" та товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА" було укладено договір поруки № UA06L-13-17S (далі за текстом - Договір поруки) (том 1, а.с. 10-16).

Відповідно до Договору поруки, позивач поручився сплатити на користь кредитора лізингові платежі за договором фінансового лізингу на загальну суму, що складає еквівалент 78 826, 29 дол. США.

30.04.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" та товариством з обмеженою відповідальністю "Кома-Рент" було укладено додаткову угоду №2 до договору фінансового лізингу. (том 1, а.с. 29-30).

У відповідності до умов вказаної додаткової угоди сторони домовились про зміну розміру лізингових платежів, їх розмір було встановлено в сумі, що складає еквівалент 79 671, 58 дол. США.

Крім того, 15.09.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" та товариством з обмеженою відповідальністю "Кома-Рент" було укладено додаткову угоду №3 до договору фінансового лізингу. (том 1, а.с. 31-32).

Відповідно до вказаної додаткової угоди було передбачено зміну розміру лізингових платежів, їх розмір було встановлено в сумі, що складає еквівалент 80 900, 97 дол. США.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з тим, що лізингодавцем та лізингоодержувачем було внесено зміни та доповнення до договору фінансового лізингу № UA068L-13-17 від 15.05.2013 року шляхом укладання додаткової угоди №1 від 30.04.2014 року та додаткової угоди №2 від 15.09.2014 року до договору фінансового лізингу, за відсутністю згоди поручителя, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за договором поруки.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 598 Цивільного кодексу України визначені підстави припинення зобов'язання. Вказаною статтею передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору.

При цьому, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Пунктом 4.1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 року №1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" роз'яснено, що зміна умов зобов'язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя може припинити поруку лише у випадку, коли зазначене призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов'язанням. Збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни забезпеченого порукою зобов'язання суди повинні розуміти як: підвищення розміру процентів або встановлення нових умов щодо порядку зміни розміру процентної ставки, що призведе до її збільшення; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти; установлення або збільшення розміру неустойки; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним тощо. Господарські суди мають враховувати, що згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки. Якщо договором поруки передбачено зміну його умов за письмової згоди сторін, то у такому разі саме лише повідомлення кредитором або боржником поручителя про зміну умов договору не є доказом надання поручителем згоди.

Також, у разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів, то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно із статтею 559 ЦК України.

Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 20.02.2013 року в справі №6-172цс12, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами, установлення (збільшення розміру) неустойки, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, тощо.

Сторонами погоджено у пунктом 4.1. договору лізингу, що загальна сума лізингових платежів за договором складається з відшкодування вартості предмета лізингу (основного боргу лізингоодержувача) та процентів, збільшених відповідно до пункту 4.3. цього договору.

Також, пунктом 4.4. договору лізингу сторони передбачили, що порядок оплати лізингових платежів, згідно з яким, лізингоодержувач сплачує лізингові платежі в розмірі, передбаченому додатком № 3 до цього договору, збільшеному відповідно до пункту 4.3. цього договору, не пізніше кінцевої дати сплати лізингових платежів.

Колегія суддів наголошує на тому, що у відповідності до ч. 2 п. 2.1 Договору поруки позивач взяв на себе зобов`язання по сплаті кредиторові на першу вимогу кредитора у разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов`язань у терміни і на умовах, передбачених договором лізингу, суму основного боргу (лізингові платежі та викупна ціна), і всі інші грошові суми та всі інші зобов`язання, які належать до сплати і підлягають виконанню на користь кредитора з боку боржника в даний момент або будуть належати до сплати і підлягати виконанню в будь-який час у майбутньому відповідно до умов договору лізингу, з урахуванням змін і доповнень до нього.

Зазначена умова договору поруки є результатом домовленості між сторонами, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги умови договору фінансового лізингу та договору поруки в чинних редакціях, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесення змін до договору фінансового лізингу шляхом укладання Додаткових угод №2 та №3 не призвело до збільшення обсягу відповідальності позивача, оскільки внесення цих змін не поклало на останнього відповідальність у більшому обсязі за невиконання або неналежне виконання клієнтами своїх зобов'язань перед кредитором, ніж це було передбачено договором фінансового лізингу та договором поруки.

Крім того, у розумінні статті 627 Цивільного кодексу України домовленість сторін є результатом їх добровільного волевиявлення щодо визначення умов договору, якими зафіксовано взаємні права та обов'язки поручителя та кредитору.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Колегія суддів зазначає, що з умов договору поруки слідує, що позивач, як поручитель за Договором поруки, взяв на себе весь обсяг зобов'язань, що виник у боржника перед кредитором за договором фінансово лізингу та будь-якими додатковими угодами до нього, що будуть укладені (у т.ч., які збільшують розмір/змінюють порядок виконання зобов'язання).

Отже, поручитель, при підписанні Договору поруки свідомо надав згоду на забезпечення порукою зобов'язань боржника за існуючим договором фінансового лізингу та зобов'язань, які можуть виникнути в майбутньому, при укладенні додаткових договорів до основного договору фінансового лізингу. Вказане підтверджується умовами Договору поруки.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору поруки припиненим, оскільки зобов'язання не було змінено без згоди поручителя та, укладанням Додаткових угод №2 від 30.04.2014 року та №3 від 15.09.2014 року, не було збільшено обсяг відповідальності поручителя.

Доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/9462/16.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕМЛОГІСТИКА" на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/9462/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/9462/16 залишити без змін.

3. Справу №910/9462/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

Н.Ф. Калатай