ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2016 р. Справа № 914/578/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Іскра від 15.09.2016р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.09.2016р.

у справі № 914/578/15

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ,

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Іскра, м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом Публічне акціонерне товариство по газопостачанню і газифікації Львівгаз, м. Львів,

про стягнення неустойки, 3% річних та інфляційних втрат у загальній сумі 86105,38 грн. за договором №224/14- ПР(Р) від 30.04.2014р.

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Іскра, м.Львів

до ОСОБА_2 акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

про визнання договору частково недійсним.

представники сторін:

- від позивача ОСОБА_3,

- від відповідача не зявився,

- від третьої особи ОСОБА_4

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України сторонам розяснено. Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.11.2015 р. у даній справі, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 р., було частково задоволено первісний позов, стягнуто з відповідача на користь позивача 23384,87 грн. пені, 4487,19 грн. 3% річних, 24606,81 грн. інфляційних втрат та відстрочено виконання рішення до 01.02.2016 р. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково, визнано недійсним п. 7.2 договору купівлі-продажу природного газу від 30.04.2014 р. № 224/14-ПР(Р) в частині слів "а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу". Провадження у справі в частині визнання недійсним п. 6.1 договору припинено. В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2016 р. постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.02.2016р. та рішення Господарського суду Львівської області від 30.11.2015р. скасовано в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення 11104,97 грн. пені та 22358,85 грн. штрафу та в частині задоволення зустрічного позову про визнання недійсним п. 7.2 договору купівлі-продажу природного газу від 30.04.2014 р. №224/14-ПР(Р) в частині слів "а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу". Справу №914/578/15 в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

У своїй постанові суд касаційної інстанції зазначив, що під час нового розгляду справи слід встановити наявність або відсутність фактичних обставин справи щодо винятковості випадків для зменшення розміру неустойки, перевірити правильність розрахунку заявленої суми штрафу, нарахованого відповідно до п.7.2 договору, та в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.09.2016р. у справі №914/578/15 (суддя Синчук М.М.) задоволено первісні позовні вимоги ОСОБА_2 акціонерного товариства (надалі ПАТ) «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», стягнуто з ПАТ «Іскра» на користь позивача за первісним позовом 11104,97 грн. пені, 22358,85 грн. штрафу, 501,96 грн. витрат по сплаті судового збору за первісним позовом; в задоволенні зустрічного позову ПАТ «Іскра» відмовлено повністю.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що наведені відповідачем підстави для зменшення пені, зокрема, його скрутний фінансовий стан, не є тією виключною обставиною, яка давала б підстави для зменшення пені. Зазначені відповідачем в заяві явища становлять один із можливих ризиків підприємницької діяльності і не є незвичайною і непрогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки та носять загальний характер і у повній мірі стосуються обох договірних сторін, у звязку з чим клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 30% не підлягає задоволенню, а 11104,97 грн. пені стягненню на користь позивача.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсними частини п.2.7 договору, місцевий господарський суд зазначив, що пеня і штраф згідно зі ст. 549 ЦК України є формами неустойки, а відповідно до ст.230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. При цьому суд покликався як на положення ст.ст. 216, 218, 230, 231 ГК України, ст.ст. 549, 627 ЦК України, так і на правову позицію Верховного суду України, що викладена у постанові від 27.04.2012р. у справі № 06/5026/1052/2011.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ПАТ «Іскра» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив наступне: 1) місцевий господарський суд не взяв до уваги обґрунтованих відповідачем виняткових обставин, які свідчать про тяжкий фінансово-економічний стан відповідача і є підставою для зменшення розміру пені; 2) відповідно до ч. 6 ст.231 ГК України, а також положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», штрафні санкції за прострочення грошового зобовязання у господарських відносинах встановлюються виключно у формі пені. Скаржник вважає, що пеня та штраф належать до одного виду юридичної відповідальності цивільно-правової і їх одночасне застосування не суперечить ст.61 Конституції України, але тільки в тому випадку, коли таке застосування не суперечить закону чи договору. Водночас, в силу законодавчої вказівки про можливість застосування до спірних відносин лише пені, одночасне нарахування пені і штрафу слід вважати подвійним притягненням до відповідальності.

ПАТ «НАК «Нафтогаз України» вимог ухвал суду від 26.09.2016р. та 27.10.2016р. не виконало та не подало відзиву на апеляційну скаргу. Разом з тим, в судових засіданнях, які відбулись 27.10.2016р. та 17.11.2016р. представник позивача усно виклав свої доводи та заперечення проти апеляційної скарги.

Третя особа подала до суду пояснення №914/578-5 від 18.10.2016р., у яких підтримала вимоги апеляційної скарги та зазначила, що пеня і штраф є одним видом юридичної відповідальності (штрафними санкціями) за прострочення виконання грошового зобовязання і одночасне їх стягнення суперечить ч. 1 ст.61 Конституції України.

Скаржник не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду. Зважаючи на те, що в матеріалах справи наявно достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а скаржник надав усні пояснення по суті апеляційної скарги в судовому засіданні від 27.10.2016р., колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без представника скаржника.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

30.04.2014 р. між ПАТ НАК Нафтогаз України (продавцем) та ПАТ Іскра (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 224/14-ПР (Р), відповідно до умов якого продавець зобовязувався передати у власність покупцю у 2014р. природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за первісним позовом за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або /та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію ст. 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі-газ), на умов даного договору (надалі договір, а.с. 15-18).

Газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем (п.1.2 договору).

Відповідно п. 2.1 договору, продавець передає покупцеві у квітні-травні 2014р. газ в обсязі 2817,318 тис. куб.м, спожитий покупцем у період січень-березень 2014р.

На виконання своїх зобовязань за договором, продавець передав протягом січня березня 2014 р., а покупець прийняв газ на загальну суму 11705144,89 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.04.2014р. за січень 2014 р. (а.с.19, том 1), від 30.04.2014 р. за лютий 2014 р. (а.с.20, том 1), від 30.04.2014 р. за березень 2014 р. (а.с.21, том 1), що підписані сторонами та скріплені печатками без жодних застережень.

Оплата за газ, що передається згідно п. 2.1 цього договору, здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок продавця протягом 15 (пятнадцяти) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі природного газу (п.6.1 договору).

Відповідно до п.7.1 договору за невиконання або неналежне виконання свої зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України.

Відповідач за первісним позовом оплатив вартість газу поставленого позивачем за первісним позовом, однак здійснив оплату з порушенням строку, тому позивачем було нараховано 34489,84 грн. пені, 22358,85 грн. штрафу, 4649,88 грн. 3% річних, 24606,81 грн. інфляційних втрат.

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Львівської області від 30.11.2015 р. (а.с. 217-230, том 1), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 р. (а.с. 57-68, том 2), було, зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивача 23384,87 грн. пені, 4487,19 грн. 3% річних, 24606,81 грн. інфляційних втрат; відмовлено у стягненні 11104,97 грн. пені та 22358,85 грн. штрафу; визнано недійсним п. 7.2 договору в частині слів "а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу".

Приймаючи рішення Господарський суд Львівської області скористався своїм правом, передбаченим п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України та зменшив розмір пені на 30%, у звязку з чим і відмовив у стягненні 11104,97 грн. пені. Відмова у стягненні 22358,85 грн. штрафу була повязана з тим, що суд визнав частково недійсним п.7.2 договору, на підставі якого був нарахований штраф.

Визнаючи частково недійсним п.7.2 договору (в частині можливості стягнення з відповідача штрафу в розмірі 7% від суми простроченого платежу за прострочення понад 30 днів), суд зазначив, що таке договірне положення прямо суперечить положенням ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» та абз. 3 ч.2 ст. 231 ГК України, штраф згідно якого застосовується до негрошових зобовязань.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2016р. (а.с. 121-126, том 2) рішення судів попередніх інстанцій у даній справі скасовано в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення 11104,97 грн. пені та 22358,85 грн. штрафу та в частині задоволення зустрічної позовної вимоги про часткове визнання недійсним п. 7.2 договору та передано справу в цій частині на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 передбачено, що господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Обґрунтовуючи своє клопотання про зменшення розміру неустойки скаржник зазначив, що: - основне зобовязання ним повністю виконане; - підприємство перебуває у тяжкому фінансовому стані; сплата пені зачіпатиме інтереси інших осіб (споживачів відповідача, працівників відповідача, держави); - зменшення пені, на його думку, враховує інтереси позивача. Відповідач, при цьому, покликається на судову практику Вищого господарського суду України щодо зменшення розміру пені за аналогічних обставин.

Розглянувши вказані доводи скаржника, судова колегія зазначає, що ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а тому посилання скаржника на порушення судом норм матеріального права є необґрунтованим. При цьому, судом першої інстанції враховано всі обєктивні обставини, які мають значення при прийнятті рішення про зменшення розміру пені. В обґрунтування свого клопотання відповідачем долучено до матеріалів справи лише звіт про фінансові результати за 2014 рік та баланс підприємства станом на 31.12.2014р., а наведені ним підстави для зменшення пені, зокрема, скрутний фінансовий стан відповідача не є тією виключною обставиною, яка давала б підстави для зменшення пені, оскільки є одним з ризиків підприємницької діяльності.

Зважаючи на це, а також на відсутність в клопотанні відповідача жодних обґрунтувань того, чому пеню потрібно зменшити саме у заявленому розмірі та на неподання відповідачем інших доказів, з яких суд би міг дійти до такого висновку, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав про зменшення розміру пені в порядку ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України. Відтак, оскаржуваним рішенням обґрунтовано стягнуто з ПАТ «Іскра» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 11104,97 грн. пені, не стягнутої рішенням суду від 30.11.2015р.

Стосовно можливості одночасного стягнення з відповідача пені та штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі п. 7.2 договору та дійсності вказаного пункту договору, суд зазначає наступне.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору купівлі-продажу (поставки).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення містяться і в ч.1 ст. 193 ГК України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтями 530, 610 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання(неналежне виконання).

Судовими рішеннями попередніх інстанцій у даній справі встановлено, що відповідачем за первісним позовом було допущене порушення умов договору щодо оплати коштів за отриманий природний газ, а саме прострочено терміни оплати, встановлені п.6.1 договору.

Пунктом 1 ст. 216 ГК України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з пунктом 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобовязання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" та ч. 6 ст. 232 ГК України. Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 2 ст. 231 ГК України встановлено певні розміри штрафних санкцій за порушення господарських зобов'язань, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язані з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Пунктом 7.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем (відповідачем) пункту 6.1 цього договору (який встановлює строки оплати за поставлений газ), він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю (позивачу), крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту ст. ст. 546, 547 ЦК України та абзацу 1 ч. 1 ст.231 ГК України, вбачається, що чинним законодавством не встановлено обмежень для учасників господарських відносин передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу за порушення грошового зобовязання. Вказане узгоджується зі свободою договору, передбаченою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналогічна правова позиція відображена в п.2.1 постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14, відповідно до якої застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею.

Щодо доводів третьої особи, яка зазначає, що одночасне стягнення штрафу та пені суперечить ст.61 Конституції України, оскільки є притягненням до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Оскільки у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, тому одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України.

Відповідно до п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14, у випадку одночасного стягнення пені і штрафу за порушення виконання зобовязання не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Більш того, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань передбачено ч.2 ст. 231 ГК України.

Правовий висновок про можливість одночасного стягнення пені та штрафу за прострочення виконання грошового зобовязання, а також про те, що таке стягнення не є притягненням до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, відображений також:

- у поставові Вищого господарського суду України від 26.07.2016р. у даній справі, яку колегія суддів враховує в порядку ст. 111-12 ГПК України;

- у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012р. у справі № 3-24гс12, яку колегія суддів враховує при розгляді даної справи в порядку ст. 111-28 ГПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним п. 7.2 договору купівлі-продажу природного газу від 30.04.2014 № 224/14-ПР(Р) в частині слів "а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу" є недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

Беручи до уваги вищевказане, а також здійснивши перевірку суми нарахованого штрафу, колегія суддів вважає правомірним задоволення місцевим господарським судом позовної вимоги за первісним позовом про стягнення з ПАТ «Іскра» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 22358,85 грн. штрафу відповідно до п.7.2 договору.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 05.09.2016р. у справі №914/578/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства "Іскра" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області області.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Данко Л.С.