донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

06.12.2016р. справа №908/1331/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2М, ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4

від позивача:не з"явився
від відповідача:не з»явився

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Основаніє» м.Запоріжжя

на рішення господарського судуЗапорізької області
від28.09.2016 року (повний текст підписано 05.10.2016р.)
у справі№908/1331/16 (суддя Колодій Н.А.)
за позовомМіського комунального підприємства «Основаніє» м.Запоріжжя
до відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи» м.Запоріжжя
простягнення грошових коштів у розмірі 5 885,48грн.

ВСТАНОВИВ:

13.05.2016р. до господарського суду Запорізької області звернулось Міське комунальне підприємство «Основаніє» м.Запоріжжя з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи» м.Запоріжжя про стягнення грошових коштів у розмірі 5 885,48грн. (а.с. 3-4).

Ухвалою суду від 05.07.2016р. провадження у справі №908/1331/16 було зупинено до закінчення перегляду Донецьким апеляційним господарським судом рішення господарського суду Запорізької області від 08.06.2016р. у справі №908/1329/16 (а.с.127).

Ухвалою суду від 05.09.2016р. провадження у справі №908/1331/16 поновлено та призначено до розгляду на 28.09.2016р. (а.с.132).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. по справі №908/1331/16 у задоволені позову відмовлено (а.с.138-141).

Судове рішення мотивовано відсутністю правових підстав для застосування ст.1212 ЦК України, оскільки кошті у сумі 5 885,48грн. набуті за договором і не можуть бути стягнені у порядку ст.1212 ЦК України. Також, за висновком суду, відсутні правові підстави для стягнення коштів у сумі 5 885,48грн. як збитків на підставі ст.906 ЦК України, оскільки позивачем не доведено факту порушення відповідачем зобов»язань за договором від 23.08.2013р. №2308-1П та отримання грошових коштів безпідставно.

Позивач, Міське комунальне підприємство «Основаніє» м.Запоріжжя, звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. у справі №908/1331/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача (а.с.145-147).

Апелянт вважає, що свої зобов»язання за договором підписки на Пакет ПК «Розрахунок комунальних платежів м.Запоріжжя, 2013» №23/8-1П від 23.08.2013р. в частині оплати він виконав.

Під час проведення фінансової перевірки МКП «Основаніє» ревізорами Держфінінспекції було встановлено ряд порушень, а саме за період з вересня 2013р. по травень 2014р. за рахунок включення до розрахунку суми проведених взаємозаліків за послугу з утримання будинків та прибудинкових територій (при тому, що договором передбачено нарахування плати від фактично сплачених за звітний місяць населенням коштів) безпідставно завищено вартість послуг на загальну суму 5 885,48грн.

Апелянт зазначає, що з приводу безпідставно отриманих коштів він направив на адресу відповідача вимогу від 17.12.2015р. №16230/01, але останній залишив її без розгляду та задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на ст.ст. 906, 1212 Цивільного кодексу України.

22.11.2016р. через канцелярію суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу від відповідача від 17.11.2016р. №17/11/16, в яких відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області у справі №908/1331/16 від 28.09.2016р. без змін та розглянути справу без участі представника відповідача, які судовою колегією розглянуті, прийняті до уваги та залучені до матеріалів справи (а.с. 156-161).

Апелянт у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив розглянути справу без його участі.

З огляду на те, що явка сторін не визнавалася судом обов"язковою, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини другої статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач, Міське комунальне підприємство «Основаніє» є юридичною особою (ідентифікаційний код 20485152).

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи» юридична особа (ідентифікаційний код 38839877), що підтверджено випискою з ЄДРПОУ та статутом (а.с.62, 63-64).

23.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи» (за договором підприємство, далі - відповідач) та Міським комунальним підприємством Основаніє» (за договором абонент, далі - позивач) було укладено договір підписки №23/8-1П на Пакет ПК Розрахунок комунальних платежів м.Запоріжжя, 2013 (а.с.8-10).

Предметом договору є надання підприємством на платній основі, за абонентську плату, протягом дії договору абоненту пра ва користування узгодженого сторонами пакету ПК. на який оформлено абонентом підписку, зокрема пакету, що включає функціонал, який забезпечує формування, опрацювання, упорядкування та зберігання інформації БДА, за обумовленою цим договором та додатками до нього ад ресою підключення (п.2.1 договору).

Абонентська плата за користування Мінімальним пакетом ПК визначається без урахування ПДВ, у розмірі 0.5% від грошових коштів, фактично сплачених на селенням (споживачами) за надані комунальні послуги протягом звітного періоду, що облікову ються і нараховуються за допомогою Програмного комплексу Розрахунок комунальних плате жів, м.Запоріжжя, 2013, і оплачує їх на умовах, визначених цим договором (п.2.5 договору) .

Додатковою угодою № 1 від 14.04.2014р. до договору в п. 2.5 були внесені зміни, відповідно до яких, п.2.5 викладено в наступній редакції: Абонентська плата за користування Мінімальним пакетом ПК визначається без урахування ПДВ (підприємство не є платником ПДВ) у розмірі 0,3% від грошових коштів, фактично сплачених населенням (споживачами) за надані комунальні послуги протягом звітного періоду, що обліковуються і нараховуються за допомогою Програм ного комплексу Розрахунок комунальних платежів, м.Запоріжжя 2013, і оплачує їх на умовах, визначених цим договором» (а.с. 11).

Розділом 3 договору сторони визначили права та обов»язки сторін.

Так, гідно п. 3.3.3 договору, абонент зобовязаний своєчасно, не пізніше 5 числа, наступного за звітним, підписувати акти прийому-передачі наданих послуг, що надаються підприємством щомісяця. У випадку, якщо абонент відмовляється підписувати акт прийому-здачі наданих по слуг (надалі за текстом - акт), а письмова обґрунтована відмова не представлена підприємству протягом 5 календарних днів, то послуги Підприємством вважаються виконаними належним чи ном і в повному обсязі за звітний місяць, Акт - підписаним, а термін оплати за договором таким, що настав.

Згідно п. 4.1 договору, вартість послуг за цим договором на Мінімальний Пакет ПК визнача ється п. 2.5 цього договору.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що оплата за цим договором здійснюється Абонентом в гривнях, шляхом внесення їх на поточний рахунок підприємства, із зазначенням номеру та дати договору на умовах абонентської плати, визначеної п.2.5 договору. Абонентська плата сплачується Абонентом щомісячно до 10 числа місяця, наступного за звітний (п. 4.4 договору).

Відповідно до п. 9.1 договору він набуває чинності 31.08.2013р. і діє до 31.12.2020р., якщо сторона за 30 днів до закінчення терміну дії договору не оповістила іншу про бажання розірвати або переглянути договір, цей договір вважається продовженим на тих самих умовах на наступні 10 років.

Договір підписаний сторонами у встановленому порядку та скріплений печатками підприємств.

На виконання умов договору, а саме, відповідно до розділу 4 договору Вартість і порядок розрахунків, відповідачу були пере раховані грошові кошти в наступному розмірі:

- платіжним дорученням від 08.10.2013р. № 6030 - 94 302,67грн. (а.с.12)

- платіжним дорученням від 29.11.2013р. № 7191 - 96 509,66грн. (а.с.13)

- платіжним дорученням від 30.01.2014р. № 1595 - 371 864,99грн. (а.с.14)

- платіжним дорученням від 04.04.2014р. № 1262 - 200 000,00грн. (а.с.15)

Крім того, відповідачу були перераховані грошові кошти в розмірі 1 467 559,33грн. на ви конання рішення суду (рішення господарського суду Запорізької області від 21.05.2014р. у справі № 908/1298/14, Постанова Харківського апеляційного господарською суду від 17.12.2014р., Постанова Вищого господарського суду України від 25.02.2015р., Постанова про закін чення виконавчого провадження від 12.03.2015р. Жовтневого ВДВС ЗМУЮ) та 935 363,80грн. на виконання рішення суду (рішення господарського суду Запорізької області від 06.08.2015р. у справі №908/2934/15, постанова Донецького апеляційного господарського суду від 11.11.2015р., постанова про закінчення виконавчого провадження від 18.01.2016 року Жовтневого ВДВС ЗМУЮ) (а.с.16-17, 18-21, 22-25, 26, 27-30, 31-34, 35).

Таким чином, як зазначає позивач, свої зобов'язання за договором в частині оплати МКП Основаніє вико нано.

Позивач, звертаючись з позовною заявою про стягнення грошових коштів, посилався на ті обставини, що 23.08.2013р. між позивачем та відповідачем було укладено договір підписки № 23/8-1П на Пакет ПК Розрахунок комунальних платежів м.Запоріжжя, 2013.

Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області, на виконання п. 1.2.4.1 Плану конт рольно-ревізійної роботи Держфінінспекції в Запорізькій області на 2 квартал 2015р. було прове дено ревізію фінансово-господарської діяльності підприємства позивача, Міського комунального підприємства «Основаніє» за період з 01.01.2013р. по 31.05.2015р., якою встановлено ряд порушень, що відображені в Акті ревізії фінансово-господарської діяльності МКП «Основаніє» №06-21/9 від 22.09.2015р. (а.с.47-53).

Під час проведення перевірки позивача, МКП Основаніє» ревізорами Держфінінспеції було встано влено, що в порушення ст. 193 ГК України, п. 2.5 договору ТОВ Міські комунікаційні системи за період вересень 2013 року по травень 2014 року за рахунок включення до розрахунку суми проведених взаємозаліків за послугу з утримання будинків та прибудинкових територій (при тому, що договором передба чено нарахування плати від фактично сплачених за звітний місяць населенням коштів) безпідставно завищено вартість послуг на загальну суму 5 885,48 грн. (а.с. акту 32-33).

17.12.2015р. позивач звернувся до відповідача з вимогою №16230/01, в якій пропонував останньому сплатити безпідставно набуті грошові кошти у сумі 5885,48грн., шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача (а.с.45).

Відповідач залишив вказану вимогу без розгляду та задоволення.

За таких обставин позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з вимогою до відповідача про стягнення грошових коштів у сумі 5885,48грн., з посиланням на ст. 901-906, 1212 ЦК України.

Суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності стягнення грошових коштів з посиланням на ст. 906, 1212 ЦК України.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Укладений між сторонами 23.08.2013р. договір підписки №23/8-1П на Пакет ПК Розрахунок комунальних платежів м. Запоріжжя, 2013 є за своєю правовою природою договором про надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 901 ЦК України).

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, щомісячна вартість наданих послуг відповідачем зафіксовано в підписаних двома сторонами Актах здачі-приймання наданих послуг за договором: Акт №2/1 від 30.09.2013р. за період з 01.09.2013р. по 30.09.2013р. на за гальну суму 94 302,67грн., Акт №3/1 від 31.10.2013р. за період з 01.10.2013р. по 31.10.2013р. на загальну суму 96 509,66гри.; Акт №5/1 від 30.11.2013р. за період з 01.11.2013р. по 30.11.2013р. на за гальну суму 96 223,28грн., Акт №7/1 від 31.12.2013р. за період з 01.12.2013р. по 31.12.2013р. на за гальну суму 88 069,73грн., Акт №1/1 від 31.01.2014р. за період з 01.01.2014р. по 31.01.2014р. на за гальну суму 76 239,35грн., Акт №3/1 від 28.02.2014р. за період з 01.02.2014р. по 28.02.2014р. на за гальну суму 73 419,82грн., Акт №5/1 від 31.03.2014р. за період з 01.03.2014р. по 31.03.2014р. на за гальну суму 79 154,75грн., Акт №7/1 від 30.04.2014р. за період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р. на за гальну суму 46 613,30 грн., Акт №9/1 від 31.05.2014р. за період з 01.05.2014р. по 31.05.2014р. на за гальну суму 48 652,52грн. (а.с.36-44).

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, преюдиціальність фактів, встановлених рішеннями господарського суду Запорізької області, які набрали чинності, під час розгляду справ № 908/1298/14 та № 908/2934/15, за позовами ТОВ Міські комунікаційні системи до МКП Основаніє про стягнення заборгованості у спірний період часу за договором полягає в наступному:.

1) ТОВ МКС належним чином виконувало свої зобов'язання за договором протягом вересня 2013 травня 2014 року включно (спірний період); 2) обсяг надання послуг та розмір винагороди з користування ПК за договором у зазначений період підтверджується узгодженими сторонами актами здачі-приймання наданих послуг. Письмової обґрунтованої відмови протягом встановленого терміну з боку Замовника надано не було.

Отже, акти здачі-приймання наданих послуг вважаються узгодженим сторонами, а послуги - наданими у повному обсязі (пункт 3.3.3. договору).

Таким чином, обставини, встановлені рішеннями судів у справах №908/1298/14 та №908/2934/15, зокрема, щодо факту надання відповідачем послуг позивачу в період з вересня 2013р. по травень 2014р., не підлягають доведенню знову при розгляді даної справи та вважаються встановленими.

Договір від 23.08.2013р. №2308- 1П не є нікчемним або неукладеним, не визнавався судом недійсним. Кошти у сумі 5885,48грн. були перераховані на виконання цього договору, що підтверджені матеріалами справи не заперечується сторонами.

На момент перерахування коштів позивачем, даний договір був діючим, а факт надання відповідачем послуг позивачу за цим договором у спірному періоді підтверджений рішеннями судів, які набрали чинності.

Проте, позивач звертаючись до місцевого господарського суду просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 5 885,48грн., як безпідставно отримані згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України та як збитки згідно ст. 906 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів підтримує висновок місцевого суду про те, що правовідносини у даній справі регулюються нормами зобов"язального права, що виключає можливість застосовувати до них положення ст.1212 ЦК України, які, за своїм змістом, носять деліктний характер, з огляду на наступне.

Слід зазначити, що ст.ст.1212, 1213 відносяться до глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Підрозділу 2 «Недоговірні зобов»язання».

За приписом ч.ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, вищевказана норма права встановлює підстави виникнення зобов»язання повернути безпідставно придбане майно або відшкодувати його вартість, якими є сукупність наступних умов:

- є набуття або збереження майна, що означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- обов»язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов»язків, передбачених статтею 11 ЦК України.

Підставою виникнення зобов»язання із безпідставного збагачення можуть бути як дії набувача майна або потерпілого, так і події. При цьому поведінка набувача майна може бути як правомірною (коли він набуває майно внаслідок помилки, без умислу зі своєї сторони), так і неправомірною (здійснення будь-яких неправомірних діянь з метою отримання безпідставного збагачення).

До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним або є неукладеним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 р. у справі № 3-64гс14, від 14.10.2014 р. у справі № 3-129гс14, від 25.02.2015 р. у справі № 3-11гс15.

Таким чином, кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, було отримано останнім в якості вартості винагороди за послуги, що були передбачені укладеним між сторонами договором №23/8- 1П на Пакет ПК "Розрахунок комунальних платежів. м. Запоріжжя, 2013" від 23.08.2013р., а відтак колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки вказані норми даної статті не поширюють свою дію на правовідносини, що регулюються договором.

Також, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов правильного висновку, що зазначена сума, яка заявлена до стягнення не є збитками, зазначаючи на таке.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобовязань та причинно-наслідковий звязок між невиконанням зобовязань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобовязань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Позивач вбачає свої збитки у вигляді грошової суми у розмірі 5 885,48грн. відповідно до приписів ст.906 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.906 Цивільного кодексу України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійснені ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку позивачем не доведено факту порушення відповідачем зобовязань за договором від 23.08.2013р. №2308-1П, а також отримання грошових коштів в сумі 5885,48 грн. безпідставно.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції правильно виходив із того, що жодних доказів, окрім посилання на Акт ревізії від 22.09.2015р. №06-21/9, на підтвердження того, що вартість послуг відповідача є завищеною на спірну суму, позивачем не було надано.

Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про стягнення з відповідача коштів у сумі 5 885,48грн. Натомість, позивачем по суті не заперечується факт належного надання послуг відповідачем, оскільки останній підтверджує, що послуги фактично виконані відповідачем та прийняті позивачем без зауважень.

Доказів на підтвердження того, що послуги, які вказані в актах прийому-здачі наданих послуг, відповідачем в дійсності не виконувались в повному обсязі, матеріали справи не містять.

Натомість, як зазначалось вище, рішеннями судів у справах №908/1298/14 та №908/2934/15, які набрали чинності, підтверджений факт належного надання відповідачем послуг позивачу в період з вересня 2013 року по травень 2014 року (включно).

Отже, висновок місцевого господарського суду про те, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову, колегія суддів вважає обґрунтованим та законним.

В обгрунтування своїх доводів з приводу того, що вартість наданих відповідачем послуг є завищеною на спірну суму, позивач послався на Акт ревізії державної фінансової інспекції в Запорізькій області № 06-21/9 від 22.09.2015р., який правомірно не прийнято господарським судом як підставу для стягнення з відповідача 5885,48 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" основними завданнями органу є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов"язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб"єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, за діяльністю суб"єктів господарської діяльності незалежно від форми власності тощо.

Відповідно до ст. 4 зазначеного Закону інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011, передбачено, що Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема, вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає стягнення, санкції до осіб, винних у порушенні законодавства; передає правоохоронним органам матеріали ревізій у разі встановлення порушень законодавства, що передбачають кримінальну відповідальність або містять ознаки корупційних діянь; інформує правоохоронні органи про факти інших виявлених порушень законодавства (пп.4 п.4 Положення).

Отже, враховуючи викладене, акт ревізії лише фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась, та може бути підставою для вжиття Державною фінансовою інспекцією відповідних засобів реагування.

Виявлені Державною фінансовою інспекцією порушення не можуть змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що результати ревізії не є підставою для стягнення з відповідача 5885,48 грн.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Суд першої інстанції в даній справі зупиняв провадження за клопотанням позивача до закінчення перегляду ДАГС рішення господарського суду Запорізької області від 08.06.2016р. у справі №908/1329/16, обгрунтовуючи тим, що факти, встановлені у справі № 908/1329/16 будуть мати преюдиціальне значення для даного спору (а.с.127). Слід зазначити, що у справі № 908/1329/16 між тими ж сторонами с аналогічним предметом, позивач також посилався на Акт ревізії № 06-21/9 від 22.09.2015р., за яким просив стягнути грошові кошти, але за іншим договором.

Проте, в оскаржуваному рішенні суд взагалі жодним чином не послався на зазначену справу, що, на думку колегія суддів, є процесуальним порушенням.

Відповідно до приписів ст. 85 ГПК України повне рішення повинно бути складено у строк не більше п"яти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення. Як вбачається, оскаржуване судове рішення було прийнято 28.09.2016р., а повний текст складено та підписано 05.10.2016р., що не відповідає приписам ст. 85 ГПК України.

При цьому, вказані процесуальні порушення не призвели до прийняття неправильного судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення не має, а судове рішення повинно бути залишено без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Основаніє» м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. у справі №908/1331/16 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. у справі №908/1331/16 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.О.Радіонова

Судді Т.М.Колядко

ОСОБА_3

Надр.5 прим:1 у справу; 1позивачу; 1 відповідачу; 1 ДАГС; 1ГС Запорізької обл.