КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2016 р. Справа№ 910/2033/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Корсакової Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Омельченко О. О. - дов.№ 001-28.01.16/2 від 28.01.2016р.

від відповідача 1: Ткаченко С.В. - дов.№ 01-026-857 від 10.12.2015р.

Печена І.В. - дов.№01-026-696 від 04.11.2015р.

від відповідача 2: Близнюк О.С. - дов. №177 від 21.12.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р.

у справі № 910/2033/16 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг"

до Публічного акціонерного товариства "Алчевський

металургійний комбінат" (відповідач-1)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ"

(відповідач-2)

про стягнення 5 818 261 986, 52 грн.

В судовому засіданні 23.11.2016р. відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

09.02.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат", Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" про стягнення 5 818 261 986,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки №ГРД-01/10-5002, укладеного між позивачем та ПАТ "Алчевський металургійний комбінат", в період з жовтня 2012р. по серпень 2014р. (включно) позивачем здійснено поставку товару загальною кількістю 3 038 504,31 т. на загальну суму 418 367 544,50 доларів США. Однак, покупець (відповідач-1) розрахувався частково. Станом на 21.01.2016р. загальна заборгованість відповідача-1 за поставлений товар складає еквівалент 109 645 318, 37 доларів США, тобто 2 724 061 183,17 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 21.01.2016р. (24,8443 грн. за 1 USD).

В забезпечення виконання зобов'язань за договором поставки позивачем укладено з ТОВ "Метінвест-СМЦ" договір поруки №МК-25/08/14 від 04.08.2014р.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.03.2016р., яка прийнята судом до розгляду, позивач просив стягнути з відповідачів 2 852 971 183,98 грн. основного боргу (за офіційним курсом НБУ станом на 14.03.2016р. (26,0200 грн. за 1 USD), 1 642 345 908, 37 грн. пені, 133 114 593,12 грн. 3% річних, 1 318 740 283,86 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. у справі №910/2033/16 припинено провадження в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 296 698, 87 грн. В іншій частині позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" основний борг в розмірі 1 108 308 009,69 грн., 3% річних в розмірі 79 615 378, 67 грн. та 41 294, 53 грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" основний борг в розмірі 20 000, 00 грн. та 4, 13 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 1 744 366 475, 20 грн. основного боргу, 1 642 345908, 37 грн. пені, 53 499 214, 45 грн. 3% річних та 1 318 740 283, 86 грн. інфляційних втрат скасувати та прийняти в цій частині нове про задоволення позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, рішення було прийнято без повного з'ясування обставин справи.

Апелянт вважає, що судом безпідставно стягнуто з відповідача-1 лише частину суми основного боргу, яка була визначена на дату поставки (еквівалент доларової ціни на дату поставки в розмірі 1 108 308 009, 91 грн.) та не враховано, що відповідно до умов договору поставки стягненню підлягає гривневий еквівалент доларової ціни товару на дату оплати (за офіційним курсом на день платежу).

Нарахування суми санкцій за порушення умов договору поставки проводились з урахуванням зміни офіційного курсу НБУ UAH/USD на кожен день прострочення - вираховувався борг по кожному окремому рахунку-фактурі на кожен день і на вказану суму боргу нараховувалась пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (застосовувався розмір пені за кожен день прострочення: діюча на день нарахування подвійна ставка НБУ поділена на 365 днів). Також 3% річних та інфляційні втрати нараховувались позивачем на суму заборгованості з урахуванням курсу долара на кожен день прострочення, що не було враховано судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" 26.04.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тарасенко К.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, строк розгляду справи відповідно до ст.69 ГПК України продовжувався, у відповідності до ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 23.11.2016р.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.11.2016р., у зв'язку з участю судді Тищенко А.І. у підготовці в Національній школі суддів України, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Корсакова Г. В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.11.2016р. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 1 744 366 475, 20 грн. основного боргу, 1 642 345908, 37 грн. пені, 53 499 214, 45 грн. 3% річних та 1 318 740 283, 86 грн. інфляційних втрат скасувати та прийняти в цій частині нове про задоволення позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

Представники відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.11.2016р. заперечували проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.11.2016р. апеляційну скаргу позивача підтримав з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення підлягає частковому скасуванню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.12.2010р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест холдинг" (надалі - постачальник, позивач, кредитор, ТОВ "Метінвест холдинг") та Відкритим акціонерним товариством "Алчевський металургійний комбінат", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Алчевський металургійний комбінат", (надалі покупець, відповідач-1, ПАТ "Алчевський металургійний комбінат") укладено Договір поставки №ГРД-01/10-5002 (надалі Договір), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця залізорудний концентрат з базовим вмістом заліза 60,00% та базовим вмістом дріб'язку 9,00% виробництва ВАТ "Північний ГЗК" (іменований в подальшоу Товар), а Покупець зобов'язується прийняти вказаний Товар та оплатити його на умовах, передбачених Договором та Специфікаціями до нього.

Поставка товару здійснюється протягом відповідних контрактних періодів, якими за визначенням п. 2.2 Договору є періоди, протягом яких ціна товару в доларовому еквіваленті, встановлена у відповідності з п. 5.3 даного Договору, залишається незмінною. Контрактний період за даним договором складає 1 квартал.

Об'єми та графіки поставок погоджені сторонами в п. 4.1 договору.

Пунктом 2.4 Договору сторони передбачили, що об'єм поставки товару у контрактний період - це сукупність щомісячних обсягів поставки товару (зазначених у п. 4.1 даного договору) в місяцях, що входять у певний контрактний період та погодили обсяги поставки товару в кожний конкретний контрактний період.

Зокрема, за умовами п. 2.4 договору у контрактний період з 01.10.2012р. по 31.12.2012р. включно об'єм поставки товару складає 450 тис.тон, з 01.01.2013р. по 31.03.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.04.2013р. по 30.06.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.07.2013р. по 30.09.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.10.2013р. по 31.12.2013р. включно - 450 тис.тон., з 01.01.2014р. по 31.03.2014р. включно - 450 тис.тон., з 01.04.2014р. по 30.06.2014р. включно - 450 тис.тон., з 01.07.2014р. по 30.09.2014р. включно - 450 тис.тон.

Згідно п. 3.3 договору кількість фактично поставленого в рахунок виконання даного договору товару може відрізнятися на +/- 10% (толеранс) від об'ємів поставки товару у відповідному контрактному періоду, вказаних у п. 2.4 цього договору.

Відповідно до п. 4.2 договору поставка товару по даному договору здійснюється на умовах FCA - станція Терни або станція Рядова, Придніпровської залізниці (Інкотермс 2000) у відповідності із даним договором. Поставка товару здійснюється по узгодженим сторонами реквізитам вантажоодержувача, зазначеним покупцем у заявках, оформлених відповідно п. 4.4 даного договору.

У відповідності із п. 4.4 договору поставка товару здійснюється в об'ємах, визначених у п. 2.4 договору, протягом всього строку дії договору, на підставі заявок покупця. Покупець до 14-го числа місяця, який передує наступному контрактному періоду (згідно п. 2.2 даного договору), повинен надати постачальнику заявку з зазначенням об'єму поставки на наступний контрактний період (з зазначенням місячного графіку поставки згідно п. 4.1 цього договору), реквізитів вантажоодержувача, а також кількості та власності рухомого складу для перевезення товару. Заявка покупця надається по факсу та/або по електронній почті, з наступним наданням оригінала в строк не більше 10 днів з дати відправки заявки по факсу та/або електронній почті. Не надання заявки в обумовлені строки, або зазначення в заявці об'ємів менших, ніж вказано у п. 2.4 договору, є відмовою покупця від закупівлі узгоджених у п. 2.4 обсягів товару.

Згідно п. 4.7 договору датою поставки вважається дата календарного штемпеля станції відправлення на залізничній квитанції (квитанції про приймання вантажу на маршрут чи групу вагонів).

Вантажоотримувачем за цим договором може бути Відкрите акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат імені Ф.Е. Дзержинського" (код отримувача 3128, станція Дніпродзержинськ, Придніпровська залізниця, код станції 455806) та/або Відкрите акціонерне товариство "Алчевський металургійний комбінат" (код отримувача 3437, станція Коммунарськ, Донецької залізниці, код станції 506209). Зазначення покупцем в заявці будь-яких інших вантажоодержувачів є відмовою покупця від закупівлі узгоджених у п. 2.4 обсягів товару (п.4.11 договору).

Відповідно до п.5.1 Договору ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) та зазначається в специфікаціях.

Згідно п. 13.7 Договору даний договір вступає в силу з 01 січня 2011р. та діє до 31 грудня 2015р.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою ст. 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно положень ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору в період з жовтня 2012р. по серпень 2014р. (включно) позивачем здійснено поставку товару загальною кількістю 3 038 504,31 т. на загальну суму 418 367 544,50 доларів США.

Факт поставки товару та об'єми поставок підтверджуються наявними в матеріалах справи залізничними накладними, актами приймання-передачі продукції, рахунками-фактурами.

Відповідачем -1 ні факт поставки товару, ні об'єми поставленої продукції не заперечуються.

Станом на 21.01.2016р. загальна заборгованість відповідача-1 за поставлений товар складала еквівалент 109 645 318, 37 доларів США, тобто 2 724 061 183,17 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 21.01.2016р. (24,8443 грн. за 1 USD) та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.03.2016р., прийнятої судом до розгляду, позивач просив стягнути з відповідачів 2 852 971 183,98 грн. основного боргу (за офіційним курсом НБУ станом на 14.03.2016р. (26,0200 грн. за 1 USD).

Задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд виходив з того, що між позивачем і ПАТ «Алчевський металургійний комбінат» було підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2015р., відповідно до якого сторони визначили суму заборгованості в розмірі 1 108 624 708, 56 грн., що, на думку суду, і є сумою основного боргу, яку суд першої інстанції стягнув із відповідача-1 за мінусом розміру поруки у сумі 20 000, 00 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, вважає їх помилковими виходячи з наступного.

Згідно п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до пункту 6.2 договору встановлено умови оплати: протягом 21 календарного дня, починаючи з дати поставки партії товару (включно з днем поставки). Якщо двадцять перший календарний день (починаючи з дати поставки та включаючи день поставки) припадає на вихідний або святковий день, оплата відповідних партій товару повинна бути здійснена не пізніше останнього робочого дня, що передує вихідному або святковому дню.

Згідно з пунктом 6.2.1 договору партія товару вважається повністю оплаченою, якщо еквівалентна доларова величина фактично здійснених покупцем платежів (в гривнях) за цю конкретну партію товару, перерахована з гривень в доларовий еквівалент за офіційним курсом НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару, дорівнює еквівалентній доларовій вартості цієї партії товару.

Пунктом 6.2.2 договору передбачено, що рахунки-фактури на товар виставляються в день поставки партії товару в національній валюті України - гривні, виходячи із перерахунку в гривню ціни товару в доларовому еквіваленті, який діяв в поточному контрактному періоді поставки (з базовим вмістом заліза та базовим вмістом дріб'язку), а також приплат/знижок до ціни товару в доларовому еквіваленті, що діють в поточний контрактний період поставки за зміну якісних характеристик товару (вміст заліза, вміст дріб'язку). При виставленні рахунків-фактур, для цілей перерахунку, ціна товару в доларовому еквіваленті і доплати/знижки в доларовому еквіваленті множаться на офіційний курс НБУ UAH/USD, встановлений на дату поставки партії товару. Для виставлення рахунків-фактур приймається вага партії товару, вказана в залізничній накладній та фактичні якісні характеристики товару (вміст заліза, вміст дріб'язку), що вказані в сертифікаті якості виробника.

Згідно з пунктом 6.2.3 договору, у випадку, якщо еквівалентна доларова величина фактично здійснених покупцем платежів (в гривні) за конкретну партію товару, перерахована з гривні в доларовий еквівалент за офіційним курсом НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару, перевищує еквівалентну доларову вартість партії товару, розрахованої виходячи з еквівалентних доларових цін і еквівалентних доларових приплат/знижок, фактичної ваги та фактичних якісних характеристик даної партії товару, то різниця в доларовому еквіваленті між доларовою величиною фактично здійснених покупцем платежів (в гривнях) за конкретну партію товару, перерахованої з гривень в доларовий еквівалент по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару і еквівалентної доларової вартості даної партії, розрахованої виходячи із еквівалентних доларових цін і еквівалентних доларових приплат/знижок, фактичної ваги та фактично якісних характеристик цієї партії товару, враховується як часткова оплата в доларовому еквіваленті наступної партії товару. Корегування ціни товару в гривні оформлюється коригувальними рахунками та податковими накладними на дату оплати партії товару.

У випадку, якщо еквівалентна доларова величина фактично здійснених покупцем платежів (в гривні) за конкретну партію товару, перерахована з гривні в доларовий еквівалент за офіційним курсом НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару, є меншою еквівалентної доларової вартість цієї партії товару, розрахованої виходячи з еквівалентних доларових цін і еквівалентних доларових приплат/знижок, фактичної ваги та фактичних якісних характеристик даної партії товару, то різниця в доларовому еквіваленті між еквівалентною доларовою вартістю цієї партії товару, розрахованої виходячи з еквівалентних доларових цін і еквівалентних доларових приплат/знижок, фактичної ваги та фактичних якісних характеристик даної партії товару і доларової величини фактично здійснених покупцем платежів (в гривнях) за конкретну партію товару, перерахованої з гривень в доларовий еквівалент по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару, повинна бути сплачена покупцем у гривні в той же день, по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату оплати. Корегування ціни товару в гривні оформлюється коригувальними рахунками на дату оплати партії товару (п. 6.2.4 договору).

Таким чином, сторони договору передбачили, що оформленню коригуючого рахунку і відкоригованої податкової накладної передує фактичне здійснення покупцем платежів у гривнях.

Фактично коригуючий рахунок оформлюється позивачем лише після отримання готівкових коштів (оплати первинного рахунку-фактури), а коригування гривневого еквіваленту доларової вартості 1т. товару відбувається з врахуванням курсу НБУ на дату отримання постачальником оплати по кожному окремому рахунку-фактурі. Гривні, сплачені покупцем, зараховуються за доларовою ціною (гривневим еквівалентом на дату оплати) і відбувається відповідне коригування ціни фактично оплаченого об'єму товару.

Покупець зобов'язаний провести доплату «курсової різниці» у той же день (тобто у день проведення платежу за рахунком-фактурою) по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату оплати.

Поточна заборгованість за поставку продукції (гривневий еквівалент) може бути визначена за формулою, передбаченою п.6.2.4 договору поставки: вартість на дату поставки + курсова різниця (гривневий еквівалент доларової ціни неоплаченої частини партії продукції на дату оплати - гривневий еквівалент доларової ціни неоплаченої частини партії продукції на дату поставки).

Як зазначено позивачем, станом на 21.01.2016р. покупець сплатив постачальнику за поставлений товар лише 308 722 226,14 доларів США.

Так, станом на 14.03.2016р. загальна сума заборгованості відповідача- 1 за поставлений товар складає еквівалент 109 645 318, 37 доларів США, що становить 2 852 971 183, 98 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 14.03.2016р. (26,0200 грн. за 1 долар США).

Заперечуючи щодо вищезазначеного, відповідач 1 зазначав, що станом на дату подачі позивачем позову 09.02.2016р. сума заборгованості за поставлений товар відповідно до виставлених позивачем рахунків складала 1 108 624 708,56 грн., що підтверджується актом звірки станом на 01.03.2015р.

Так, за умовами договору поставки, вартість товару визначається у гривнях в еквіваленті до визначеної у специфікаціях у доларах США суми на дату виставлення рахунку. Оплата вираховується у гривнях в еквіваленті до визначеної у специфікаціях у доларах США суми на дату фактичної оплати (з відповідною доплатою до суми в гривнях, зазначеної у рахунку, за необхідності) (пункт 6.2.договору).

Колегія суддів зазначає, що вказані умови договору повністю узгоджуються з положеннями ст. 533 ЦК України, відповідно до якої якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому, відповідно до принципу свободи договору, встановленому в ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони вільні у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Як передбачено ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, що кореспондується з вимогами ст.629 ЦК України, згідно з якими договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В матеріалах справи наявний акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2015р., з якого вбачається, що заборгованість Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" по договору ГРД-01/10-5002 від 29.12.2010р. становить 1 108 624 708,56 грн.

Вищезазначений акт зі сторони позивача підписаний головним бухгалтером та скріплений печаткою.

Відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Наказом Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету Статистики України №148/234/383 від 10.11.1998 затверджено форму акту звірення розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

Однак, на переконання колегії суддів, висновок суду щодо визначення суми заборгованості відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків прямо суперечить положенням договору, які є дійсними і цілком відповідають приписам цивільного законодавства, а тому такий висновок є необґрунтованим.

При цьому, судом не враховано, що акт звірки не є первинним документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує лише стан відображення заборгованості в бухгалтерському обліку сторін на дату їх (актів звірки) підписання, а не відображають стан заборгованості на дату подання позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 16.12.2010р. у справі №17/717 та постанові від 28.02.2006р. у справі №14/158.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що жоден із актів звірки по спірному договору, який міститься в матеріалах справи, не підписаний зі сторони відповідача-1 та не скріплений його печаткою.

Згідно п. 3.4. постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

Відповідно до положення ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 ГПК України в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Виходячи з вищенаведених положень актів законодавства та умов укладеного між сторонами договору, колегія суддів приходить до висновку про правомірність заявлення позивачем суми заборгованості на час подання позову і в подальшому її корегування до курсу долара США.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції сплачено частину основного боргу в розмірі 296 698,87 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1025 від 23.03.2016р. з призначенням платежу за окатиши залізорудні зг. дог. ГРД-01/10-5002-015/1299 від 29.12.10 рахунок №178431 від 30.09.2013 року.

Відповідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частина 2 статті 80 ГПК України передбачає, що у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем-1 було сплачено заборгованість за спірним договором в розмірі 296 698,87 грн., місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про припинення провадження у справі в цій частині у зв'язку з відсутністю предмету спору на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, а тому в цій частині рішення слід залишити без змін.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

04 серпня 2014р. в забезпечення виконання зобов'язання за Договором між ТОВ "Метінвест холдинг" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (надалі - поручитель, відповідач-2, ТОВ "Метінвест-СМЦ") укладено договір поруки №МК-27/08/14 (надалі Договір поруки), у відповідності до якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (боржник) за договором поставки №ГРД-01/10-5001 від 29.12.2010р., укладеним між кредитором та боржником (договір поставки), включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплаті пені, процентів та штрафів, передбачених договором поставки.

Відповідальність поручителя виникає як у випадку часткового невиконання боржником прийнятих ним зобов'язань, так і у випадку повного невиконання таких зобов'язань (п.2.2 Договору поруки).

Згідно п. 2.3 Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань в повному обсязі належним йому на праві власності майном, у тому числі коштами. Однак, відповідальність поручителя обмежується 20 000 гривень за зобов'язаннями боржника, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплаті пені, процентів, штрафів та інших похідних грошових вимог, передбачених договором поставки, та у будь-якому випадку не може перевищувати зазначену суму.

Відповідно до п. 4.1. Договору поруки, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання боржником обов'язків за договором поставки №ГРД-01/10-5001 від 29.12.2010р. та поручителем за цим договором.

Відповідно до ч.1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч. 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 статті 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

На виконання вимог суду апеляційної інстанції позивачем подано детальні розрахунки суми заборгованості за спірний період, пені, 3% річних та додаткові пояснення до розрахунків з обґрунтуванням структури заборгованості, часу настання строку оплати, порядку оплати та періодів прострочення.

Так, за детальними поясненнями позивача та поданими розрахунками борг у відповідача виник за період з 23.08.2013р., а поставки товару відбувались в період з 23.08.2013р. по 30.09.2014р., при цьому сума основної заборгованості за період з 23.08.2013р. по 21.10.2014р. (дата прострочення за останньою поставкою) сплачувалася з суттєвими затримкаими (кожного місяця з боку відповідача-1 проводилось по декілька платежів.

З огляду на викладене, оскільки позивач 09.02.2016р. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з 23.08.2013р. по 30.09.2014р., строк позовної давності в три роки щодо вказаних вимог не сплив.

З метою правильного розуміння структури утворення сум основного боргу/терміну настання прострочення на кожен місяць в додатках до пояснень позивачем наведено приклад розрахунку за вересень 2013р., а повний розрахунок за весь період прострочення знаходиться в матеріалах справи.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем-1 жодним чином не заперечується структура заборгованості (щодо кількості та вартості поставленої продукції). Єдині заперечення відповідача-1 зводяться виключно до часу настання строку для оплати та порядку такої оплати.

Також апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про доведеність вимог позивача в частині стягнення з поручителя Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" заборгованості в розмірі 20 000,00 грн., розмір якої документально підтверджений.

Отже, виходячи з умов укладеного між сторонами договору та норм чиного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача-1 основного боргу у сумі 2 852 654 485, 11 грн. (2 852 971 183,98 грн. - 296 698,87 грн. - 20 000,00 грн.= 2 852 654 485, 11 грн.) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Місцевий господарський суд не звернув увагу на умови договору щодо оплати товару в їх сукупності, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення частини основного боргу, яка була визначена на дату поставки (еквівалент доларової ціни на дату поставки в розмірі 1 108 308 009, 91 грн.) та не врахувв, що відповідно до умов договору поставки стягненню підлягає гривневий еквівалент доларової ціни товару на дату оплати (за офіційним курсом на день платежу).

Крім того, позивачем нараховано 3% річних в розмірі 133 114 593,12 грн. та інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 1 318 740 283,86 грн. за період з 22.10.2012р. по 19.01.2016р.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами 3.1, 3.2 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до п.8.1 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 N 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі № 6-36736вов10, постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771 цс 15.

Таким чином, позиція Верховного Суду України, що норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, є послідовною та однозначною.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині відмови у стягненні інфляційних втрат в розмірі 1 318 740 283, 86 грн., заявлених позивачем до стягнення.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 3% річних у розмірі 133 114 593,12 грн., нарахованих за період з 22.10.2012р. по 19.01.2016р., колегія суддів зазначає наступне.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем-1 заявлено про сплив позовної давності щодо вимог позивача про стягнення 3% річних за період з жовтня 2012р. по 09 лютого 2013р.

Нормами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1.12 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Колегія суддів зазначає, що 3% річних є платою за користування чужими грошима (п. 4 вказаної вище постанови Пленуму) і закон не містить жодних обмежень щодо застосування даного виду відповідальності в залежності від застосування еквіваленту в іноземні валюті при здійсненні розрахунків, а тому відповідні суми підлягають стягненню.

На виконання вимог суду апеляційної інстанції позивачем подано детальний розрахунок 3% річних з урахуванням строків позовної давності, відповідно до якого за період з 21.01.2013р. по 21.01.2016р. позивачем проведено уточнений розрахунок позовних вимог в частині 3% річних, відповідно до якого в межах заявленого періоду та строків позовної давності розмір 3% річних становить 129 146 765, 59 грн.

За обґрунтованими поясненнями позивача, наданими суду апеляційної інстанції, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 129 146 765, 59 грн. за порушення строків оплати товару по договору поставки, нараховані за формулою (3% річних за кожен день = (сума боргу в $ *0,03*кількість днів прострочення *курс долара на кожен день прострочення)/365 днів).

Колегія суддів, перевіривши вищевказаний розрахунок, який складено арифметично вірно, з урахуванням того що зазначені суми нараховано позивачем до моменту здійснення відповідачем оплати у розмірі 296 698, 87 грн., вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в розмірі 129 146 765, 59 грн. за уточненим розрахунком позивача в межах строків позовної давності, відповідно в решті позовних вимог щодо стягнення 3% річних слід відмовити.

Відповідно до ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції відмовлено у стягненні штрафних санкцій (пені) в розмірі 1 642 345 908, 37 грн. за період з 22.10.2012р. по 19.01.2016р., у зв'язку із спливом позовної давності.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 ГК України).

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.3 договору передбачено, що в разі порушення покупцем строків оплати, передбачених пунктом 6.2 договору, покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно оплаченої суми за кожний день прострочки. Пеня нараховується за весь період прострочки аж до фактичного моменту оплати.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі № 3-53гс15.

Так, пунктом 8.3 договору визначено, що пеня нараховується за весь період прострочення аж до фактичного моменту оплати.

Оскільки сторонами чітко передбачено строк нарахування пені - до фактичного моменту оплати поставленої продукції, судом першої інстанції вказаному положенню договору поставки не надано належної оцінки, хоча вказана умова договору свідчить про встановлення договором більш тривалого строку нарахування пені.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

У відзиві на позов під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач-1 заявив про сплив позовної давності за вимогами про стягнення пені.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Відтак, аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі № 6-1138цс15.

На виконання вимог суду апеляційної інстанції позивачем подано детальний розрахунок пені в межах річного строку позовної давності, відповідно до якого за період з 09.02.2015р. по 19.01.2016р. позивачем проведено уточнений розрахунок позовних вимог в частині пені, відповідно до якого в межах заявленого періоду та строків позовної давності розмір пені становить 1 220 371 046, 64 грн.

За обґрунтованими поясненнями позивача, наданими суду апеляційної інстанції, позовні вимоги щодо стягнення пені у розмірі 1 220 371 046, 64 грн. за порушення строків оплати товару по договору поставки нараховані за формулою (пеня за кожен день = (сума боргу в $ *2*ставка НБУ у %*кількість днів прострочення *курс долара на кожен день прострочення)/365 днів).

Колегія суддів, перевіривши вищевказаний розрахунок, який складено арифметично вірно, з урахуванням того що зазначені суми нараховано позивачем до моменту здійснення відповідачем оплати у розмірі 296 698, 87 грн., вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині стягнення пені в розмірі 1 220 371 046, 64 грн. за уточненим розрахунком позивача в межах строків позовної давності, відповідно в решті позовних вимог щодо стягнення пені слід відмовити.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення в частині стягнення основного боргу, пені та 3% річних.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" з викладених у ній підстав, підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. у справі № 910/2033/16 підлягає частковому скасуванню у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Київського апеляційного господарського суду.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, 49, 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. у справі № 910/2033/16 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. у справі №910/2033/16 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Припинити провадження в частині стягнення 296 698, 87 грн. боргу.

2. Позов задовольнити частково.

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Вілєсова, будинок 20А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 116-А, ) 2 852 654 485, 11 грн. (два мільярди вісімсот п'ятдесят два мільйони шістсот п'ятдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят п'ять грн. 11 коп.) боргу, 129 146 765, 59 грн. (сто двадцять дев'ять мільйонів сто сорок шість тисяч сімсот шістдесят п'ять грн.59 коп.) 3% річних, 1 220 371 046, 64 грн. (один мільярд двісті двадцять мільйонів триста сімдесят одна тисяча сорок шість грн. 64 коп.) пені, 146 061,07 грн. (сто сорок шість тисяч шістдесят одна грн. 07 коп.) судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (01015, м.Київ, вул.Лейпцизька, буд.15А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 116-А, ) 20 000, 00 грн. (двадцять тисяч грн. 00 коп.) боргу, 0,69 грн. судового збору.

5. В решті позову відмовити».

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Алчевський металургійний комбінат" (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Вілєсова, будинок 20А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 116-А, ) 160 667,18 грн.(сто шістдесят тисяч шістсот шістдесят сім грн. 18 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

5. Матеріали справи №910/2033/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Г.В. Корсакова