КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2016 р. Справа№ 911/2150/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 22.11.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення господарського суду Київської області від 22.09.2016 року

у справі № 911/2150/16 (суддя: Рябцева О.О.)

за позовом керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави

до 1)Бориспільської районної державної адміністрації

2) фермерського господарства «Гранд»

про визнання недійсним розпорядження райдержадміністрації, договору купівлі продажу земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.09.2016 по справі № 911/2150/16 відмовлено у задоволенні позову керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Бориспільської районної державної адміністрації, фермерського господарства «Гранд» про визнання недійсним розпорядження райдержадміністрації, договору купівлі продажу земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку.

Не погодившись із вказаним рішенням, перший заступник прокурора Київської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 22.09.2016 року у справі № 911/2150/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Тищенко О.В., суддів: Іоннікової І.А., Яковлєвим М.Л. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.11.2016 року у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці, визначено новий склад суду: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 року справу № 911/2150/16 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

У судовому засіданні 22.11.2016 року прокурор надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у них та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник фермерського господарства «Гранд» у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 22.11.2016 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 22.09.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Бориспільської районної державної адміністрації у судове засідання суду апеляційної інстанції 22.11.2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач-1 був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-2, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу без участі представника Бориспільської районної державної адміністрації та за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач-1 про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представника відповідача-1 що не з'явився, у судовому засіданні 22.11.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

До того ж, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 12.11.2004 р. № 955 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд" було вирішено продати фермерському господарству "Гранд" у власність за плату земельну ділянку загальною площею 18,55 га сіножатей для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Затверджено ціну продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі 76055 грн. без ПДВ. Доручено заступнику голови райдержадміністрації укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Так, на виконання вказаного вище розпорядження, 26 листопада 2004 р. між Бориспільською районною державною адміністрацією Київської області (продавець) та фермерським господарством "Гранд" (покупець) було укладено договір, відповідно до п. 1 якого Бориспільська районна державна адміністрація продала, а фермерське господарство "Гранд" купило земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 18,55 га сіножатей для ведення фермерського господарства, що розташована в адміністративних межах Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області за межами населеного пункту (надалі - договір).

Пунктом 3 договору передбачено, що продаж земельної ділянки здійснюється за 76055 грн., які покупець зобов`язується перерахувати на рахунок Гнідинської сільської ради протягом 3 банківських днів з моменту підписання сторонами та нотаріального посвідчення цього договору.

З пункту 5 зазначеного договору вбачається, що відповідно до Класифікатора обмежень права власності на землю та використання земельної ділянки встановлено типи обмежень правові обмеження - зміна цільового призначення (код. 1.1.); екологічні обмеження - дотримання вимог екологічного зонування (код 2.2). Обмеження господарської діяльності в охоронних зонах магістральних газопроводів. Вказана земельна ділянка передана гр. ОСОБА_2 у постійне користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого 29 грудня 2001 року Бориспільською районною Радою Київської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 89.

Договір від 26.11.2004 р. посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 6038. Договір зареєстровано в Гнідинській сільській раді 30.11.2004 р. за № 339.

На підставі Розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 12.11.2004 р. № 955 та договору від 26 листопада 2004 р. Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 24.03.2005 р. було видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності фермерському господарству "Гранд" на земельну ділянку площею 18,55 га з кадастровим номером НОМЕР_2, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Так, у липні 2016 року Керівник Бориспільської місцевої прокуратури Київської області звернувся до господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави до Бориспільської районної державної адміністрації та фермерського господарства "Гранд", в якому просить суд визнати недійсними розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 12.11.2004 р. № 955 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд", договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.11.2004 р., укладений між Бориспільською РДА та селянським (фермерським) господарством "Гранд", та державний акт на право власності ФГ "Гранд" серії НОМЕР_3, виданий Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 24.03.2005 р. на земельну ділянку площею 18,55 га з кадастровим номером НОМЕР_2, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

В обгрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що оскаржуване розпорядження Бориспільської РДА, укладений на його підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки та виданий в подальшому державний акт на право власності на земельну ділянку не відповідають вимогам чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, оскільки Бориспільська РДА розпорядилася 18,55 га земель водного фонду, до яких відноситься вказана територія, що підтверджується листом КДП "Київгеоінформатика" від 06.04.2016 р. та доданими до нього схематичними зображеннями накладення земельних ділянок, попри те, що не є розпорядником даних земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України. Крім того, прийняття оскаржуваного розпорядження та продаж спірної земельної ділянки здійснено з порушенням вимог ст. ст. 58, 59, 84, 127, 128 Земельного кодексу України, оскільки передача у приватну власність земель водного фонду для ведення фермерського господарства законом взагалі не передбачена, та продаж земельної ділянки здійснено з порушенням процедури, встановленої ЗК України, без проведення конкурсу або аукціону. Посилаючись на ч. 1 ст. 21, ст. 393 ЦК України, ст. 155 ЗК України прокурор просить визнати недійсними розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 12.11.2004 р. № 955 та державний акт на право власності ФГ "Гранд" серії НОМЕР_3, та з посиланням на ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.11.2004 р., укладений між Бориспільською РДА та селянським (фермерським) господарством "Гранд". В позовній заяві прокурор також зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, оскільки про прийняття оскаржуваного розпорядження та укладеного на його підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки Бориспільській місцевій прокуратурі стало відомо у квітні 2016 р. в ході моніторингу даних публічної кадастрової карти України.

У свою чергу, заперечуючи проти вказаного позову прокурора, ФГ "Гранд" просило відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості по суті, а також, з підстави звернення прокуратурою до суду з суттєвим пропуском позовної давності. Крім того, відповідач-2 послався на пункт 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 та зазначає, що позов в частині визнання недійсним розпорядження Бориспільської РДА від 12.11.2004 р. № 955 задоволеним бути не може, зважаючи на правову природу оскаржуваного розпорядження як ненормативного акта індивідуальної дії, який застосовано одноразово і з прийняттям якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією ФГ "Гранд" суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Щодо вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, то вона є необґрунтованою, оскільки прокурор не вказує, які конкретно умови договору на момент його укладення, суперечать ЦК України, іншим актам законодавства України, при цьому, посилання в позовній заяві на норми Земельного кодексу України не свідчать про невідповідність таким нормам конкретних умов договору купівлі-продажу. Також відповідач-2 зазначає, що належних доказів того, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення спірна земельна ділянка належала до земельного водного фонду прокурором не надано.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 22.09.2016 по справі № 911/2150/16 відмовлено у задоволенні позову керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Бориспільської районної державної адміністрації, фермерського господарства «Гранд» про визнання недійсним розпорядження райдержадміністрації, договору купівлі продажу земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що при прийнятті оспорюваного розпорядження та укладенні договору купівлі-продажу Бориспільська районна державна адміністрація діяла в межах наданих законом повноважень, тоді як прокурором не було надано доказів відчуження земельної ділянки за рахунок земель водного фонду. За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення і вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні даного позову, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, станом на дату прийняття Бориспільською районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд" вказана земельна ділянка була передана гр. ОСОБА_2 у постійне користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 виданого 29 грудня 2001 року, про що зазначено в п. 5 договору купівлі-продажу від 26 листопада 2004 р.

З 1 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодексу України 2001 року. Згідно з ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.

Відповідно до п. 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Відповідно до ч.1 ст. 127 Земельного кодексу України в редакції, що діяла станом на 12.11.2004 р., органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності громадянам та юридичним особам, які мають право на набуття земельних ділянок у власність, а також іноземним державам відповідно до цього Кодексу.

Отже, приймаючи оскаржуване розпорядження від 12.11.2004 р. № 955 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд", яким вирішено продати фермерському господарству "Гранд" у власність за плату земельну ділянку загальною площею 18,55 га сіножатей для ведення фермерського господарства, Бориспільська районна державна адміністрація фактично діяла на виконання п. 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року, оскільки як вбачається з договору купівлі-продажу від 26.11.2004 р., з боку покупця він підписаний головою фермерського господарства "Гранд" ОСОБА_2, тобто особою у постійному користуванні якої знаходилась вказана земельна ділянка.

В подальшому 22.09.2005 р. положення пункту 6 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005.

Проте, як вірно вказав суд першої інстанції, оскаржуване розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 12.11.2004 р. № 955 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд" було прийняте відповідачем-1 до прийняття Конституційним Судом України рішення від 22.09.2005 року № 5-рп/2005.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року в редакції, чинній на момент видачі Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого 29 грудня 2001 року, надання земельних ділянок у користування здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

В матеріалах справи міститься проект відведення земельної ділянки під розширення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2 за рахунок земель Київського обласного державного підприємства по племінній справі у тваринництві в адміністративних межах Гнідинської сільської ради Бориспільського району та технічний звіт перенесення в натуру проекта відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства за рахунок землекористування радгоспу - заводу "Дніпровський" Бориспільського району Київської області.

Як вбачається з пояснювальної записки до вказаного проекту відведення земельних ділянок, проектом відведення земельних ділянок передбачено вилучити із земель Київського обласного державного підприємства по племенній справі у тваринництві в адміністративних межах Гнідинської сільської ради земельні ділянки загальною площею 20,0 га в тому числі: сіножатей - 19,5 га і господарських дворів - 0,5 га, та надати їх у постійне користування під розширення селянського /фермерського/ господарства громадянину ОСОБА_2. Земельні ділянки розташовані в адміністративних межах Гнідинської сільської ради в урочищі "Млиново" і межують: з землями Київського обласного водогосподарського об'єднання.

Згідно з ст. 51 ЗК України від 18 грудня 1990 року проект відведення земельної ділянки погоджується з власниками землі або землекористувачами, районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами і органом архітектури.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів проекту відведення земельної ділянки під розширення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2, проект погоджений Гнідинською сільською радою (рішення Гнідинської сільської ради від 02.03.1999 р. №37/5), Бориспільською районною державною адміністрацією, Київським обласним підприємством по племінній справі у тваринництві (висновок від 03.05.1999 р.), Бориспільським районним Відділом земельних ресурсів (висновок від 12.05.1999 р.), Головним архітектором Бориспільського району (висновок від 12.05.1999 р.), Головним санітарним лікарем району (висновок Бориспільської районної санітарно-епідеміологічної станції від 12.05.1999 р.), Державним управлінням екологічної безпеки у Київській області (висновок від 10.12.1999 р. № 06-13/2515).

З вказаних висновків вбачається, що земельна ділянка загальною площею 20,0 га щодо якої складений проект відведення під розширення селянського (фермерського) господарства складається з сіножатей - 19,5 га і господарських дворів - 0,5 га.

Згідно з ст. 2 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII, який був чинний станом на час виготовлення проекту, відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України 2001 року в редакції, що діяла станом на час прийняття оскаржуваного розпорядження, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісового фонду, землі під господарськими будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо).

Згідно з ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Як вбачається з пункту 1 договору купівлі-продажу від 26 листопада 2004 р. та матеріалів проекту відведення земельної ділянки під розширення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2, цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення (сіножаті).

Прокурор, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції стверджує, що Бориспільська РДА розпорядилася 18,55 га земель водного фонду, до яких відноситься вказана територія, що є порушенням вимог ст. ст. 59, 84 Земельного кодексу України, оскільки передача у приватну власність земель водного фонду для ведення фермерського господарства законом взагалі не передбачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного Кодексу України в редакції станом на час прийняття розпорядження до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до п. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Як на доказ того, що вказана земельна ділянка належить до земель водного фонду прокурор посилається на лист КДП "Київгеоінформатика" від 06.04.2016 р. № 01-01/324.

Так, у вказаному листі від 06.04.2016 р. № 01-01/324 Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем "Київгеоінформатика" вказано, що КДП "Київгеоінформатика" на звернення прокуратури направляє викопіювання з топографічних матеріалів, а саме з матеріалів космічної зйомки станом на квітень 2005 р., які є найближчими до дати вказаної в запиті (26 листопада 2004 р.) і зміни берегової лінії Канівського водосховища за цей проміжок часу є мінімальними. Земельна ділянка з кадастровим номером частково накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища та 25 метрові прибережні захисні смуги малих озер. До листа № 01-01/324 додано схему (викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом на 2005 рік) накладення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 згідно запиту на землі водного фонду в межах Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Згідно з ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Як вірно вказав суд першої інстанції, надане прокурором викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом на 2005 рік не є доказом належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду у даній справі, оскільки вказані відомості надано станом на квітень 2005 р., при цьому спірне розпорядження було прийняте 12 листопада 2004 р., договір купівлі-продажу укладено 26 листопада 2004 р., а державний акт на право власності виданий 24 березня 2005 року.

Інших доказів того, що станом на час прийняття відповідачем розпорядження від 12.11.2004 р. спірна земельна ділянка належала до земель водного фонду прокурором, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції суду не надано.

Посилання в листі на те, що зміни берегової лінії Канівського водосховища за цей проміжок часу є мінімальними, не береться судом до уваги, оскільки по-перше, ґрунтується на припущеннях, а по-друге, у листі взагалі не зазначено розмірів накладення спірної земельної ділянки на захисну смугу Канівського водосховища та прибережні захисні смуги малих озер. При цьому, у вказаному листі від 06.04.2016 р. № 01-01/324 КДП "Київгеоінформатика" припускає, що берегова лінія Канівського водосховища може змінюватися.

Щодо можливості зміни берегової лінії Канівського водосховища, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що берегова лінія будь-яких водойм, а тим більше, Канівського водосховища, яке є річкою Дніпро має природне явище змінюватись в залежності від пори року та кліматичних умов. Викопіювання з матеріалів космічної зйомки, що надане прокурором, було зроблено станом на квітень 2005 року, тобто у весняний період після зими. Судова колегія зазначає, що як і з вказаного викопіювання космічної зйомки, так і з листа КДП "Київгеоінформатика" від 06.04.2016 р. № 01-01/324 не вбачається, що при зйомці даної частини Канівського водосховища та берегової лінії, було враховано природні явища, як то: повінь, паводок, злива тощо. Також, з наданих документів не вбачається, що при його виготовленні були враховані такі факти як періодичність спуску водойм (Київського та Канівського водосховищ), що робиться обов'язково для уникнення підтоплення навколишніх населених пунктів та зелених насаджень.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання прокурора на накладення спірної земельної ділянки на захисну смугу Канівського водосховища та прибережні захисні смуги малих озер посилаючись лише на викопіювання з матеріалів космічної зйомки.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України в редакції, що діяла станом на час прийняття оскаржуваного розпорядження, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Як вірно вказав суд першої інстанції та вбачається з матеріалів проекту відведення земельної ділянки під розширення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2, земельна ділянка належала до земель сільськогосподарського призначення (сіножаті).

Колегія суддів звертає увагу на те, що прокурором, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, яким земельну ділянку, яка є предметом оскаржуваного розпорядження та договору, віднесено до категорії земель водного фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 Земельного кодексу України в редакції, що діяла станом на 12.11.2004 р., громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради. У заяві зазначаються бажане місце розташування земельної ділянки, цільове призначення та її розмір.

До заяви додається: а) державний акт на право постійного користування землею або договір оренди землі; б) план земельної ділянки та документ про її надання у разі відсутності державного акта; в) свідоцтво про реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний термін розглядає заяву і приймає рішення про продаж земельної ділянки або про відмову в продажу із зазначенням причин відмови (ч.3 ст. 128 Земельного кодексу України).

Частиною 4 ст. 128 Земельного кодексу України було передбачено, що особам, які подали заяви (клопотання) про придбання (купівлю) земельної ділянки, що не перебуває у їх користуванні, продаж цієї ділянки здійснюється не пізніше 30 днів після розроблення землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Оскільки земельна ділянка, щодо якої відповідачем-1 було прийнято розпорядження про її продаж відповідачу-2, вже перебувала у постійному користуванні голови фермерського господарства "Гранд" (відповідача-2), та на неї вже був розроблений проект відведення, який погоджений у встановленому порядку, на переконання колегії суддів, відповідно до вимог ч. 4 ст. 128 ЗК України розроблення повторного проекту відведення виготовляти не потрібно, оскільки, законом в даному випадку не передбачено, а тому відповідачем-1 правомірно з дотриманням вимог ст. 128 ЗК України було прийняте розпорядження № 955 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд".

Доводи прокурора щодо порушення відповідачем-1 вимог ч. 2 ст. 127 ЗК України, оскільки продаж земельної ділянки здійснено з порушенням процедури, встановленої ЗК України, без проведення конкурсу або аукціону, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідного порядку проведення конкурсу або аукціону в 2004 році повноважним органом затверджено не було.

Таким чином, оскільки розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 12.11.2004 р. № 955 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд" не суперечить вимогам ст. ст. 58, 59, 84, 127, 128 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на час його прийняття, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, оскільки, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, твердження прокурора про невідповідність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.11.2004 р., укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, вимогам ст. ст. 58, 59, 84, 127, 128 Земельного кодексу України не знайшло свого підтвердження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що й підстави для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України також відсутні.

Оскільки, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дійшли до висновки про необґрунтованість заявленого позову прокурора щодо визнання недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 12.11.2004 р. № 955 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення фермерському господарству "Гранд" та укладеного на його підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.11.2004, то й у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності ФГ "Гранд" серії НОМЕР_3, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 24.03.2005 р. на земельну ділянку площею 18,55 га з кадастровим номером НОМЕР_2, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, яка є похідною, правомірно відмовлено судом.

Щодо заявленої відповідачем-2 заяви про застосування строку позовної давності, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 256 та 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності за змістом ст. 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за приписами ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року N 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції дійшли до висновку про відсутність підстав для задоволення позов (відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу) то відсутні і підстави для застосування позовної давності у даній справі.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України; згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Європейський Суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 № 44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, прокуратурою не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі, на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 22.09.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області, слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення господарського суду Київської області від 22.09.2016 року у справі № 911/2150/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 22.09.2016 року у справі № 911/2150/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/2150/16 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова