ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа № 921/374/16-г/11

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Клініка мікрохірургії ока Медікус б/н від 06.10.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5055/16 від 26.10.2016 р.)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016 р.

у справі №921/374/16-г/11 (суддя Сидорук А.М.)

за позовом Приватного підприємства Клініка мікрохірургії ока Медікус, м. Тернопіль

до відповідача -1 Комунального закладу Тернопільської районної ради Тернопільське районне територіальне медичне обєднання, м. Тернопіль

до відповідача -2 Фонду комунального майна у Тернопільському районі м. Тернопіль, м. Тернопіль

про визнання договору оренди нежитлових приміщень комунальної власності від 14.01.2013 р. недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник згідно довіреності від 11.05.2016 р.

від відповідача 1: ОСОБА_3 представник згідно довіреності № 76 від 01.02.2016р.

від відповідача 2: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016 року у справі № 921/374/16-г/11 в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що судом не встановлено, а позивачем не подано належних та допустимих доказів в підтвердження того, яким чином не проведення конкурсу на право оренди, порушує законні права позивача, при тому що він користувався орендованим приміщенням та продовжує ним користуватися.

Поряд з цим, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що спірний договір оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 14 січня 2013 року суперечить актам цивільного законодавства та не доведено факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Позивач Приватне підприємство Клініка мікрохірургії ока Медікус, не погодившись з винесеним рішенням, подало апеляційну скаргу б/н від 06.10.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5055/16 від 26.10.2016 р.), в якій просить апеляційну скаргу задоволити; рішення господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016р. у справі № 921/374/16-г/11 скасувати; позовну заяву задоволити та визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень комунальної власності від 14.01.2013р.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що судове рішення винесене з порушенням норм процесуального права, що зумовило неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також при невірному застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права.

При цьому, апелянт зазначає, що підставою для звернення до суду позивач, крім обставин, що викладені безпосередньо у позовній заяві вважав не визнання, а точніше оспорення відповідачем 1 факту дії договору оренди від 04.02.2010р. в період, коли на його думку, останній нібито припинився, а почав, на його думку, діяти договір оренди від 14.01.2013р.

Також, апелянт вважає, що об'єкт оренди не належить Відповідачу - 1 на праві власності, оскільки той є лише балансоутримувачем, а тому рішення про надання в оренду було прийнято від імені власника цього майна - органом місцевого самоврядування. В даному випадку таким органом стала Тернопільська районна рада, яка виходячи з вимог ст.5 та ст.9 Закону України Про оренду державного та комунального майна, надала дозвіл на оренду майна, який оформила розпорядженням № 5 від 04.02.2010р. Поряд з цим, зазначає, що у п. 9.5. договору оренди від 04.02.2010р. його сторони прийшли до згоди у тому, що дія цього договору, крім іншого, припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

При цьому, зазначає, що рішення місцевого господарського суду не відповідає вимогам ст. 84 ГПК України, оскільки судом не наведено мотивів не врахування тієї обставини, що Відповідач 1, не будучи власником майна, не одержав напередодні укладення спірного договору оренди дозволу від його власника Тернопільської районної ради. Також не врахував, що із-за відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії договору оренди від 04.02.2010р. впродовж місяця після закінчення його дії (в період з 05.12.2015р. по 05.01.2016р.) останній зберігав свою чинність і на час винесення рішення у даній справі.

А відтак, апелянт вважає, що будь-яких правових підстав для укладення спірного договору оренди від 14.01.2013р., який б діяв паралельно з іншим договором, у його сторін не було, як і не було дійсних намірів на його виконання. Тому, на думку апелянта, у даному випадку наявні порушення вимог ст.ст. 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 287 Господарського кодексу України дають підстави для визнання такого договору оренди недійсним.

Відповідач 1 Комунальний заклад Тернопільської районної ради Тернопільське районне територіальне медичне обєднання у відзиві б/н від 01.11.2016р. (вх. № апеляційного суду 01-04/8025/16 від 07.11.2016р.) заперечує доводи апеляційної скарги та вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права та фактичних обставинах справи.

Відповідач 1 зазначає, що Позивачем підписано оспорюваний договір оренди від 14.01.2013р., даний договір виконувався сторонами протягом строку його дії (з 14.01.2013р. по 14.12.2015р.), з урахуванням чого незрозумілими є обставини, з огляду на які Позивач (Орендар) вважає порушеними власні права у звязку з укладенням договору з підстав порушення процедури щодо його укладення.

Разом з тим, Відповідач 1 покликається на те, що умови укладеного сторонами договору оренди від 14.01.2013 року погоджено Фондом комунального майна у Тернопільському районі (наказ № 11-од від 12.02.2013р. та відмітка про погодження даного договору здійснена на титульній сторінці договору оренди), за період дії договору оренди від 14.01.2013 року (з 14.01.2013р. по 14.12.2015р.) ні від органу місцевого самоврядування (Тернопільської районної ради), ні від органу уповноваженого управляти комунальним майном в Тернопільському районі (Фонд комунального майна) жодних заперечень щодо чинності договору від 14.01.2013р. не надходило.

Таким чином, Відповідач 1 вважає, що наведені обставини встановлені місцевим господарським судом та знайшли своє підтвердження у рішенні господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016р., яке є законним і обґрунтованим.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.10.2016 року поновлено строк на подання апеляційної скарги Приватному підприємству Клініка мікрохірургії ока Медікус б/н від 06.10.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5055/16 від 26.10.2016 р.) на рішення господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016 р. у справі №921/374/16-г/11.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.10.2016 року прийнято апеляційну скаргу Приватного підприємства Клініка мікрохірургії ока Медікус б/н від 06.10.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5055/16 від 26.10.2016 р.) на рішення господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016 р. у справі №921/374/16-г/11 та призначено до розгляду в судовому засіданні 08.11.2016 року в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів Гриців В.М. та Кордюк Г.Т.

01.11.2016р. в канцелярію Львівського апеляційного господарського суду від Відповідача 1 поступило клопотання б/н від 01.11.2016р. (вх. № ЛАГС 01-04/8024/16 від 07.11.2016р.) про відкладення розгляду справи, в звязку із зайнятістю уповноваженого представника в іншому судовому процесі. Крім того, просить наступне судове засідання провести в режимі відеоконференцзвязку, проведення якої доручити господарському суду Тернопільської області, що знаходиться за адресою: 46000, м. Тернопіль, вул. Кн. Острозького, 14 а.

Так, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016р. відкладено розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства Клініка мікрохірургії ока Медікус б/н від 06.10.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5055/16 від 26.10.2016р.) на рішення господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016р. у справі №921/374/16-г/11 в судове засідання на 29.11.2016р. в складі колегії суддів: Давид Л.Л. (головуючий суддя), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та ухвалено клопотання представника Відповідача 1 про розгляд справи №921/374/16-г/11 в режимі відеоконференції задоволити, забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції покладено на господарський суд Тернопільської області (46000, м. Тернопіль, вул. Кн. Острозького, 14 а).

В судове засідання 29.11.2016р. до господарського суду Тернопільської області зявився представник Позивача та Відповідача 1, які підтримали свої доводи і заперечення з мотивів, наведених у апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Відповідач 2 явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 107).

Відповідно до ст. ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до п. 3.9.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року (з наступними змінами і доповненнями) за змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім цього, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.10.2016р. та від 08.11.2016р. участь представників сторін в судове засідання обовязковою не визнано.

Відтак, з огляду на те, що Відповідач 2 належним чином був повідомлений про час, місце розгляду апеляційної скарги, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника Відповідача 2.

Станом на 29.11.2016р. додаткових доказів та клопотань про відкладення розгляду справи не поступало, а відтак судова колегія ухвалила розглядати справу по наявних у ній матеріалах.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї, оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача 1 у судовому засіданні, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення місцевого господарського суду нормам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

Рішенням Тернопільської районної ради № 127 від 17.08.2007р. «Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, Тернопільського району» (а.с. 7) затверджено Положення про порядок надання в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, Тернопільського району та Порядок проведення конкурсу на право оренди майна.

04 лютого 2010 року Комунальним закладом Тернопільської районної ради "Тернопільське районне територіальне медичне об`єднання" та Приватним підприємством "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" укладено Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності (а.с. 14-15), відповідно до умов якого Орендодавець на підставі розпорядження голови районної ради від 04 лютого 2010 року № 5 здав, а Орендар 04 лютого 2010 р. прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення комунальної власності за адресою: 46001 м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходяться на балансі Тернопільського районного територіального медичного обєднання для використання відповідно під Клініку мікрохірургії ока Медікус (п. 1.1. Договору).

Згідно з п.2.1. Договору вступ Орендаря у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням договору та акта прийому-передачі вказаного майна.

Відповідно до п. 9.1. Договору цей договір укладений на 2 роки 11 місяців і діє з 04 лютого 2010 року до 04 січня 2013 року включно.

Також, 04 лютого 2010 року сторонами було підписано акт здачі-приймання частини приміщення до договору оренди приміщення від 04 лютого 2010 року (а.с. 16).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Договір оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 04.02.2010р. був укладений між сторонами за умов проведення конкурсу на право оренди майна.

Проте, враховуючи необхідність проведення нової оцінки обєкта оренди відповідно до п. 2 Методики оцінки обєктів оренди № 629, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 832 та Закону України "Про оренду державного та комунального майна", 14 січня 2013 року Тернопільським районним територіальним медичним об`єднанням" та Приватним підприємством "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" укладено Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності (а.с. 20-21), відповідно до умов якого Орендодавець здав, а Орендар з 14 січня 2013 року прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення (будівлі) комунальної власності за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходиться на балансі Тернопільського районного територіального медичного обєднання для використання відповідно під Клініку мікрохірургії ока Медікус ( п.1.1. Договору від 14.01.2013р.).

Згідно з п. 2.1. Договору від 14.01.2013р. вступ Орендаря у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням договору та акта прийому-передачі вказаного майна.

Відповідно до п.9.1. Договору від 14.01.2013р. цей договір діє з 14 січня 2013 року по 14 грудня 2015 року.

Дія Договору припиняється внаслідок, зокрема, строку на який його було укладено (п. 9.4. Договору від 14.01.2013р.).

Документальними доказами у справі підтверджено, що відповідно до наказу № 11-од від 12 лютого 2013р. (а.с. 49) Фондом комунального майна у Тернопільському районі Тернопільської районної ради погоджено умови договору оренди нежитлового приміщення комунальної власності за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9, загальна площа орендованого приміщення становить 311,7 кв.м., що знаходиться на балансі ТРТМО для розміщення "Клініки мікрохірургії ока Медікус".

23.03.2015р. Тернопільським РТМО (Орендодавець) та Приватним підприємством Клініка мікрохірургії ока Медікус (Орендар) укладено Додаткову угоду до договору оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013р. (а.с. 47), відповідно до умов якої сторони пункт 1.1. договору виклали в наступній редакції: Орендодавець здав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення комунальної власності за адресою: м.Тернопіль, вул..Кн.Острозького, 9, площею 355 кв.м., в т.ч. площа спільного користування 68,7 кв.м., що знаходиться на балансі Тернопільського районного територіального медичного обєднання, для використання відповідно під Клініку мікрохірургії ока Медікус.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, відповідно до п. 9.4. Договору оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 14.01.2013р. дія договору оренди припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

05.01.2016р. Тернопільське районне територіальне медичне об`єднання (Орендодавець) скерувало Приватному підприємству Клініка мікрохірургії ока Медікус (Орендар) заяву № 6 про відсутність згоди на продовження договору оренди від 14.01.2013р. на новий термін (а.с. 32), у якій зазначено, що договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013р. є припиненим з 14.12.2015р. за закінченням строку, на який його укладено. А тому, враховуючи наведене, в заяві орендодавець просить орендаря в десятиденний термін звільнити орендоване приміщення по вул. Кн.Острозького, 9 та передати його по акту приймання-передачі орендодавцю.

12.01.2016р. Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" у відповіді на отриману заяву скерувало орендодавцю лист № 1 (а.с. 34-35), у якому зазначає, що 04.02.2010р. між Тернопільським районним територіальним медичним обєднанням та ПП "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" був укладений договір оренди нежитлових приміщень, що був продовжений 14.01.2013р. до 14.01.2015р. При цьому, щодо відсутності в орендодавця згоди на продовження договору оренди, орендар зазначає, що відповідно до п.9.3. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, з врахуванням викладених обставин, ПП "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" вважає, що укладений сторонами 14.01.2013р. договір оренди нежитлових приміщень комунальної власності суперечить актам цивільного законодавства в силу того, що перед укладенням спірного договору та всупереч рішенню Тернопільської районної ради № 127 від 17.08.2007р. не було проведено конкурсу на право оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, без наявності розпорядження голови Тернопільської районної ради про надання позивачу в оренду майна, внаслідок чого, на думку позивача, порушено порядок укладання спірного договору оренди.

Відтак, як вбачається з матеріалів та обставин справи, Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до Комунального закладу Тернопільської районної ради "Тернопільське районне територіальне медичне об`єднання" та до Фонду комунального майна у Тернопільському районі м. Тернопіль про визнання договору оренди нежитлових приміщень комунальної власності від 14.01.2013р. недійсним.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України та статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Зміст зазначених у наведеній статті підстав для захисту знайшов відображення у відповідних нормах Цивільного кодексу України, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Таким чином, право на звернення до суду має особа, чиї права та охоронювані законом інтереси були порушені.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Водночас, ст. 174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

У відповідності до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до вимог ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, згідно ч. 2 статті 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У відповідності до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Предметом спору у даній справі є Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013р., згідно умов якого Орендодавець здав, а Орендар з 14 січня 2013 року прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення (будівлі) комунальної власності за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходиться на балансі Тернопільського районного територіального медичного обєднання для використання відповідно під Клініку мікрохірургії ока Медікус (а.с. 20-21).

При цьому, перевіряючи доводи позовної заяви та доводи апеляційної скарги, судом зясовано, що Позивач просить визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013р. на тій підставі, що даний Договір від 14.01.2013р. укладений з порушенням чинного законодавства України.

При цьому, покликається на те, що відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Положення про порядок надання в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, затвердженого рішенням Тернопільської районної ради від 17.08.2007р. № 127, надання майна в оренду здійснюється на конкурсних засадах (крім обєктів, які надаються одноразово в оренду терміном до одного місяця; обєктів для розміщення виставок, експозицій) балансоутримувачем за письмовим погодженням з начальником Фонду комунального майна у Тернопільському районі. А також, відповідно до п. 7. Вищевказаного Положення лише конкурсна комісія визначає переможця конкурсу на право оренди.

Таким чином, лише за наявності оголошеного конкурсу та після відповідної публікації, особа, що має намір взяти участь у конкурсі, подає відповідну заяву з додатками конкурсній комісії.

Проте, як зазначає позивач (скаржник у справі), напередодні підписання спірного договору, жодного конкурсу конкурсною комісією не оголошувалось, а тому позивач і не звертався до конкурсної комісії про намір отримати в оренду вищезазначене майно і відповідно не ставав переможцем конкурсу, не отримував права на оренду майна як єдиний учасник без проведення такого конкурсу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

У відповідності до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, актами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

В пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними вказано, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, спростовуючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що будь-яких правових підстав для укладення спірного договору оренди від 14.01.2013р., який б діяв паралельно з іншим договором, у його сторін не було, як і не було дійсних намірів на його виконання, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" орендувало, користувалось нежитловими приміщеннями комунальної власності за адресою: 46001 м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходяться на балансі Тернопільського районного територіального медичного обєднання як за договором оренди від 04.02.2010р., так і за договором оренди від 14.01.2013р., сплачувало орендну плату за користування орендованим майном.

В листі № 1 від 12.01.2016р., надісланому на адресу орендодавця, Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" вважає договір оренди від 14.01.2013р. продовженим на наступний рік.

Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013 року (а.с. 20-21) погоджено Фондом комунального майна у Тернопільському районі та такий виконувався сторонами впродовж його дії.

Крім того, як вже зазначалося вище 23.03.2015р. Тернопільським РТМО та Приватним підприємством Клініка мікрохірургії ока Медікус була укладена додаткова угода до договору оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013р., підписана обома сторонами за укладеним договором та скріплена печатками сторін.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи оспорений договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності (а.с. 20-21) укладено сторонами 14.01.2013 року. Проте, по спливу більше як трьох років з дня укладення спірного договору, лише 29.06.2016 року позивач звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовом про визнання такого недійсним.

За таких обставин, судова колегія вважає необгрунтованими та документально не підтвердженими доводи апелянта про те, що зазначені вище приміщення Позивач орендує на підставі Договору від 04.02.2010 року.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що підставою для звернення до суду позивач, крім обставин, що викладені безпосередньо у позовній заяві вважав не визнання, а точніше оспорення відповідачем 1 факту дії договору оренди від 04.02.2010р. в період, коли на його думку останній нібито припинився, а почав на його думку діяти договір оренди від 14.01.2013р. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, на яких грунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обгрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не будо подано місцевому господарському суду заяв про збільшення чи зменшення позовних вимог у відповідності до ст. 22 ГПК України.

Відтак, господарський суд Тернопільської області розглядав справу в межах заявлених позовних вимог щодо визнання договору оренди нежитлових приміщень комунальної власності від 14.01.2013 року недійсним з підстав викладених у позовній заяві. Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про визнання оспорюваного договору оренди недійсним є порушення вказаним правочином прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому на сторони правочину вказані вимоги поширюються так само, як і на інших заінтересованих осіб, про що наголошується й у рішеннях Верховного Суду України.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні (постанова Верховного суду України від 09.12.2015 року у справі №6-849цс15).

Отже, у спорах про визнання договорів оренди недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 34 ГПК України, не доведено, а судом не встановлено, яким чином не проведення конкурсу на право оренди, порушує законні права позивача, при тому що він користувався орендованим приміщенням та продовжує ним користуватися.

Відтак, з врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, а тому доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що рішення місцевого господарського суду не відповідає вимогам ст. 84 ГПК України є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем не доведено обставин щодо того, що спірний договір оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 14 січня 2013 року, суперечить актам цивільного законодавства та не доведено факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Враховуючи викладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33, 34 ГПК України, апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства Клініка мікрохірургії ока Медікус б/н від 06.10.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/5055/16 від 26.10.2016р.) залишити без задоволення, рішення господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016р. у справі №921/374/16-г/11 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 05.12.2016 р.

Головуючий суддя Л.Л. Давид

Судді В.М. Гриців

ОСОБА_1