ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа № 29/590-07

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю прокурора Харківської області Ногіна О.М. (посв. №032167 від 11.02.2015 р.)

прокурора Харківської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_1 (посв. №041209 від 08.02.2016 р.)

та представників:

апелянта ОСОБА_2 (дов. №10-07/928 від 14.12.2015 р.)

позивача ОСОБА_3 (дов. б/н від 05.09.2016 р.)

відповідача не зявився

1-ої 3-ої особи не зявився

2-ої 3-ої особи не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Жовтневе лісове господарство" (вх.№2377Х/1-8) на рішення господарського суду Харківської області від 22 листопада 2007 року у справі №29/590-07

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Федерація боксу та кікбоксингу", м. Харків

до Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, с. Безлюдівка, Харківський район, Харківська область

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства, м. Харків;

2. Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, м. Харків

за участю Харківської місцевої прокуратури №6, м. Харків

про визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2007 р. ТОВ "Федерація боксу та кікбоксингу" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Безлюдівської селищної ради про визнання права власності на комплекс будівель, що складається з: контрольно-перепускного пункту "В-1" площею 30,0 кв. м; вбиральні "Б-1" площею 13,6 кв. м; кафе "А-1" площею 54,6 кв. м; який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 57.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.11.2007 р. у справі № 29/590-07 позов задоволено повністю. Визнано за позивачем право власності на комплекс будівель, що складається з: контрольно-перепускного пункту "В-1" площею 30,0 кв.м; вбиральні "Б-1" площею 13,6 кв.м; кафе "А-1" площею 54,6 кв.м; та розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 57.

Державне підприємство "Жовтневе лісове господарство", яке не приймало участі у справі, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції. Просить рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з посиланням на те, що господарським судом вирішено питання про права та обов'язки ДП "Жовтневе лісове господарство", оскільки спірні приміщення розташовані на земельній ділянці, що перебуває в його постійному користуванні та не була вилучена з земель лісового фонду у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Апеляційну скаргу, з урахуванням додаткових пояснень (вх.№11944 від 28.11.2016) обґрунтовує тим, що ТОВ Федерація боксу та кікбоксингу без згоди постійного користувача земельних ділянок - ДП "Жовтневе лісове господарство" самовільно побудував на її землях комплекс спірних будівель.

При цьому, як зазначає заявник апеляційної скарги, що на даний час жодних договірних відносин між ДП Жовтневе лісове господарство та ТОВ Федерація боксу та кікбоксингу щодо оренди землі, на якій розташовані спірні обєкти нерухомості, не існує, а укладені 10.06.1999 року та від 09.08.2001 року між Харківською райдержадміністрацією та ТОВ Федерація боксу та кікбоксінгу договори оренди земельних ділянок площею 10,0 га та площею 1,16 га, наразі втратили чинність.

Разом з цим вказує на те, що відповідно до норм статті 331 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону України Про архітектурну діяльність, ст. 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції на момент винесення рішення), пункту 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 р. виникнення права власності на спірне нерухоме майно було можливо лише після отримання дозволу на будівництво на об'єкт нерухомості, прийняття його в експлуатацію та проведення державної реєстрації зазначеного майна, чого позивачем здійснено не було.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05 вересня 2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20 жовтня 2016 р. о 10:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20 жовтня 2016 р. було залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області та Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства та відкладено розгляд справи на 01 листопада 2016 року.

Третя особа - Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства надало правове обґрунтування апеляційної скарги (вх.№11726 від 22.11.2016р.), в якому підтримує апеляційну скаргу ДП "Жовтневе лісове господарство", просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свою правову позицію обґрунтовує тим, що спірні об'єкти будівництва знаходяться на землях лісогосподарського призначення державної форми власності, постійним користувачем яких є Державне підприємство Жовтневе лісове господарство. При цьому, жодного погодження на будівництво капітальних або тимчасових будівель та споруд Державне підприємство Жовтневе лісове господарство не надавало.

Таким чином, як вважає Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства, ТОВ Федерація боксу та кікбоксингу не має права користування відповідними лісогосподарськими земельними ділянками у зв'язку з відсутністю будь яких документів, підтверджуючих це право.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01 листопада 2016 року розгляд справи було відкладено на 29 листопада 2016 року.

28.11.2016 р. заявник апеляційної скарги - ДП "Жовтневе лісове господарство" надало суду копію статуту ДП "Жовтневе лісове господарство", копію листа Харківської місцевої прокуратури №6 та матеріалів інституту "Харківдіпроагроліс", а також пояснення до апеляційної скарги.

29.11.2016 р. Прокуратура Харківської області надала суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії планшету №5 лісовпорядкування 2006 року щодо меж земельної ділянки Васищівського лісництва ДП "Жовтневе лісове господарство".

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про його задоволення та про долучення до матеріалів справи зазначених документів.

Також 29.11.2016 ДП "Жовтневе лісове господарство" надало суду клопотання про долучення до матеріалів справи фотокопії документів по Васищівському лісництву ДП "Жовтневе лісове господарство"

Колегія суддів, розглянувши зазначене клопотання, дійшла висновку про його задоволення та про долучення до матеріалів справи вказаних у клопотанні документів.

Позивач у письмових запереченнях (вх.№12008 від 29.11.2016 р.) та його представник у судовому засіданні проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що апелянтом всупереч нормам ст. 57 Земельного кодексу України, ст. 17 Лісового кодексу України, п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України не надано до суду документів, що підтверджують право постійного користування спірними земельними ділянками (рішення органу виконавчої влади чи державний акт на право постійного користування земельною ділянкою).

Також вказує на те, що посилання апелянта на порушення місцевим господарським судом Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011р., не заслуговує на увагу, оскільки останній був затверджений у 2011 році, тобто, вже після виникнення спірних правовідносин та прийняття господарським судом першої інстанції оскаржуваного рішення. Разом з цим, в чинному на час виникнення спірних відносин, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1243 від 22.09.2004 року, відсутня норма про заборону експлуатації об'єктів до введення їх в експлуатацію.

Крім того зазначає, що 10.06.1999р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ Федерація боксу та кікбоксингу було укладено договір оренди земельної ділянки, пунктом 1.2 якого встановлено, що земельна ділянка надається у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 10 років для створення зони відпочинку Нагорьєвський, проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних заходів. При цьому вказаний договір не містить заборони на здійснення капітального будівництва, таким чином, у позивача не було жодної перешкоди для здійснення спірного будівництва.

Також вказує на те, що оскільки позивач і відповідач досягли згоди щодо користування позивачем земельною ділянкою, та враховуючи, що у відповідності до ст. 392 Цивільного Кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Представник прокуратури Харківської області в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Харківська місцева прокуратура у письмових поясненнях (вх.№11995 від 29.11.2016 р.) та її представник у судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу, просить суд її задовольнити, рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свою правову позицію обґрунтовує тим, що позивачем самовільно (без отримання дозволу на виконання будівельних робіт та інших документів, передбачених чинним законодавством) побудовано нежитлові будівлі за адресою: Харківська область. Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 57, фактично на землях лісового фонду.

При цьому, як зазначає прокурор, місцевим господарським судом при розгляді справи не вивчались питання землекористування, законності будівництва даних об'єктів, не встановлено факту, який є передумовою для набуття, а отже, і для визнання права власності на новостворене майно.

Представники відповідача та третіх осіб у судове засідання 29.11.2016 р. не зявились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце його проведення, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення №617, №617 та № 611 про вручення їм копій ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

А тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників відповідача та третіх осіб за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 10.06.1999р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ Федерацій боксу та кікбоксингу було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 10.06.1999р. надає, а орендар приймає у тимчасове користування земельну ділянку, за адресою: Нагорьєвське, .водоймище Жовтневого лісгоспу на території Васищевської селищної ради, загальною площею 80,3 гектарів, у тому числі води 70,3 га, інших угідь (пісків) 10,0 га згідно з планом користування (п. 1.1. договору).

Договір зареєстровано у Харківській райдержадміністрації, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 10.06.1999р. №259 та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу.

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що земельна ділянка надається у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 10 років для створення зони відпочинку Нагорьєвський, проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних заходів.

Позивачем на земельній ділянці було побудовано майновий комплекс. Дана нерухомість побудована за кошти позивача господарським способом в 2000 році. Рішенням Безлюдівської ОСОБА_4 цьому об'єкту привласнена поштова адреса: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 57.

19.09.2007 р. КП "Харківське районне БТІ" було складено технічні паспорти на самочинно збудовані будівлі та споруди.

Позивач звернувся до відповідача з клопотанням визнати за ним право власності на вищевказані будівлі.

В задоволенні вказаного клопотання позивача було відмовлено, з посиланням на те, що дані приміщення не введені в експлуатацію.

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом у даній справі, в якому просив визнати за ним право власності на комплекс будівель, що складається з: контрольно-перепускного пункту "В-1" площею 30,0 кв. м; вбиральні "Б-1" площею 13,6 кв м; кафе "А-1" площею 54,6 кв. м; та розташований за адресою: Харківська область. Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 57.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що дана нерухомість побудована за кошти позивача, рішенням Безлюдівської селищної ради спірному обєкту присвоєна поштова адреса, спірний комплекс будівель розміщується та обслуговується на земельній ділянці, що орендована позивачем на умовах оренди. При цьому, відповідач відмовляється зареєструвати право власності позивача на вказану нерухомість, чим порушує його право власності на вказане майно.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що земельна ділянка, на якій самочинно побудований майновий комплекс, вже була надана позивачу в оренду, а тому, з урахуванням норм ч.2 ст. 328, ч.З ст. 376, 392 Цивільного кодексу України, право позивача як власника спірного майна підлягає визнанню в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

За приписами статті 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Відповідно до ст.17 Лісового кодексу України У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища.

Однак заявником апеляційної скарги всупереч вимогам зазначених вище норм закону не надано суду документів, що підтверджують право постійного користування спірними земельними ділянками, тобто рішення органу виконавчої влади чи державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Апелянт надав до суду Таксаційний опис Васищевського лісництва ДП Жовтневе ЛГ та Планшет №5 (в копіях) у якості планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (а.с.110-116).

Проте, документів, що підтверджували б надання апелянту раніше цих земель, ним не надано.

Таким чином заявником апеляційної скарги не доведено правового зв'язку між ним, сторонами у справі та суттю спірних відносин.

Відповідно до положень Статуту апелянта, підприємство створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; охорони, відтворення, раціонального використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь. Основними видами діяльності підприємства визначено: проведення заходів з відновлення лісів, здійснення протипожежних заходів, охорона лісів від незаконних порубів, лісозаготівлі, лісопильне та стругальне виробництво.

Отже оскаржуване рішення не може жодним чином суперечити меті підприємства та перешкоджати його діяльності, а заявником апеляційної скарги не доведено факту порушення оскаржуваним рішенням його прав.

Посилання апелянта на порушення місцевим господарським судом Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011р., не може вважатися обґрунтованим, так як цей Порядок був затверджений у 2011 році, тобто, вже після виникнення спірних правовідносин та прийняття оскаржуваного рішення.

Разом з цим, чинний на час виникнення спірних відносин Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1243 від 22.09.2004 року, не містив норми, яка б забороняла експлуатацію об'єктів до введення їх в експлуатацію.

Апелянт також посилається на порушення норм Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, вказуючи на відсутність згоди землекористувача на здійснення будівництва.

Однак зазначений закон був прийнятий 17.02.2011 року, а тому не може поширюватися на спірні у даній справі правовідносини.

Разом з цим, під час існування спірних відносин діяв Закон України Про планування і забудову територій в редакції від 14.03.2007 року, відповідно до якого до заяви про надання дозволу на будівництво додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. І лише у разі, якщо замовник (забудовник) не є власником чи користувачем земельної ділянки, також подається нотаріально засвідчена згода власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки, а якщо ділянка перебуває у користуванні, - нотаріально засвідчені згоди власника та користувача земельної ділянки на її забудову.

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.1999р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ Федерація боксу та кікбоксингу було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 10.06.1999р. надає, а орендар приймає у тимчасове користування земельну ділянку, за адресою: Нагорьєвське, - водоймище Жовтневого лісгоспу на території Васищевської селищної ради, загальною площею 80,3 гектарів, у тому числі води 70,3 га, інших угідь (пісків) 10,0 га згідно з планом користування (п.1.1. договору).

Вказаний договір зареєстровано у Харківській райдержадміністрації, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 10.06.1999р. №259 та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу.

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що земельна ділянка надається у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 10 років для створення зони відпочинку Нагорьєвський, проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних заходів.

Вказаний договір не містить заборони на здійснення капітального будівництва а тому була відсутня заборона для позивача для здійснення спірного будівництва.

Крім того, 24.10.2001 року головним архітектором Харківського району, за погодженням в т.ч. і з заявником апеляційної скарги, було надано позивачу дозвіл на виконання будівельних робіт №15 зі строком дії до 01.06.2002 року (продовжено до 01.12.2002 року).

Окрім цього, слід зазначити про таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v. Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-209цс14, вирішення судом справ здійснюється на підставі актів цивільного законодавства, які є чинними на час виникнення спірних правовідносин (ст. 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України).

Отже, при вирішення справи підлягають застосуванню акти цивільного законодавства, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 10.06.1999р. та 09.08.2001р.

Так, предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно, а отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з частиною 4 статті 41 Конституції України та частиною 1 статті 321

Цивільного кодексу України, право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений права власності.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що підставою виникнення права власності на майно є створення нового об'єкту нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що у 2000 році позивачем відповідно до зазначених вище договорів від 10.06.1999 року та від 09.08.2001 року було побудовано майновий комплекс будівель.

Рішенням Безлюдівської селищної ради від 10.07.2007р. №407 Про присвоєння поштових адрес об'єктам ТОВ Федерація боксу та кікбоксингу присвоєно поштові адреси об'єктам ТОВ. Федерація боксу та кікбоксингу: майновому комплексу, що складається з господарського блоку складу, ресторану з будівлею для електрообладнання, КТП, водонапірної вежі та туалету смт. Безлюдівка, вулиця Нагірна, 55; кафе з будівлею для електрообладнання, КТП та туалетом смт. Безлюдівка, вулиця Нагірна, 57; майновому комплексу, що складається з 9 будинків для відпочинку, кафе, бані смт. Безлюдівка, вулиця Нагірна, 59.

Комунальним підприємством Харківське районне бюро технічної інвентаризації 06.08.2007р. було складено технічні паспорти на збудовані будівлі та споруди, що стверджує той факт, що позивачем, за власні кошти, із власних матеріалів і обладнання, та з додержанням будівельних норм та правил державних стандартів, проведено будівництво вищевказаних будівель.

Позивач просив відповідача визнати за останнім право власності на збудовані будівлі та споруди. Однак відповідачем було відмовлено позивачу на тій підставі, що вказані приміщення не введені в експлуатацію.

Положеннями частини 1 статті 4 Закону України Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень №1952-ІУ від 01.07.2004р. та п.1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб.

За частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Приписами частини 1 статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Тобто, право власності на нову річ виникає в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з'являється об'єкт, який може кваліфікуватись як нова річ.

Отже, відповідно до ст.331 ЦК України, позивач набув право власності на новостворене нерухоме майно з моменту завершення будівництва (створення майна).

Поняття будівництво включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (ч. З статті 10 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності, стаття 4 ЗУ Про архітектурну діяльність).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині 2 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснили самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього.

В той же час згідно частини 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної та комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Зі змісту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Також зі змісту частини третьої статті 376 ЦК України вбачається, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Вказана правова позиція, відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду України від 28 січня 2015 року у справі №6-225цс14.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, 10.06.1999р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ Федерація боксу та кікбоксингу було укладено договір оренди земельної ділянки, пунктом 1.2 якого сторони погодили, що земельна ділянка надається у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 10 років для створення зони відпочинку Нагорьєвський, проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних аходів, тобто, до 10.06.2009року.

Майновий комплекс, право власності на який було визнано оспорюваним рішенням господарського суду, був побудований позивачем у 2000-2007 роках.

Таким чином, позивач є власником нерухомого майна, що є предметом даного спору.

Вказане підтверджується зазначеним вище договором оренди земельної ділянки від 10.06.1999 року, що надавав позивачу право їх забудови за умовами договорів, відповідно - на створення зони відпочинку Нагорьєвський, проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних заходів.

При цьому, вказаний договір на час прийняття оскаржуваного рішення був чинним; власник земельної ділянки ДП Жовтневе лісове господарство не заперечував проти передання в тимчасове довгострокове користування земельної ділянки лісового фонду позивачу, його недійсність прямо не встановлена законом та в судовому порядку він визнаний недійсними не був (презумпція правомірності правочину).

Підставою для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно відповідно до п.10 додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002р. є рішення суддів, третейських судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності.

А отже, оскільки позивач і відповідач досягли згоди щодо користування позивачем земельною ділянкою, та враховуючи, що у відповідності до ст. 392 Цивільного Кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, господарський суд дійшов вірного висновку про наявність у позивача права власності на спірне майно.

Пунктом 5 ст. 319 ЦК України встановлене єдине обмеження щодо здійснення права власності власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідачем не надано доказів заподіяння шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, а також настання погіршення екологічної ситуації та природних властивостей землі в результаті виконаного будівництва позивачем.

Також слід зазначити, що за обставинами справи Стретч проти Сполученого Королівства, рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 Стретч проти Сполученого Королівства встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 вказаного рішення Європейського суду з прав людини Стретч проти Сполученого Королівства майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Слід зазначити, що Верховний Суд України у постанові від 14.03.07 на підставі ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини також застосовував рішення Європейського суду з прав людини Стретч проти Сполученого Королівства.

Як зазначив у вказаній постанові Верховний Суд України: Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Таким чином, з урахуванням викладених вище обставин та норм законодавства, місцевий господарський суд дійшов та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Стосовно тверджень позивача щодо пропущення апелянтом строку на апеляційне оскарження колегія суддів зазначає про таке.

Апелянт в обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження стверджує, що про наявність оскаржуваного рішення, а отже і про визнання за позивачем права власності на капітальні споруди побудовані позивачем на спірних земельних ділянках, йому стало відомо лише 02.08.2016 р. з отриманого від Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області повідомлення.

Під час розгляду справи колегією суддів встановлено, що 31.10.2013 р. Харківським окружним адміністративним судом було прийнято постанову у справі №820/10148/13-а за позовом ТОВ Федерацій боксу та кікбоксингу до директора ДП Жовтневе ЛГ Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства ОСОБА_5, ДП Жовтневе ЛГ Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправним та скасування рішення.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що перший відповідач в обґрунтування своєї позиції посилався на: недотримання позивачем вимог чинного лісового законодавства, неналежне виконання позивачем умов договорів оренди від 10.06.1999 р. та 09.08.2001 р., неправомірне зведення позивачем капітальних споруд на орендованій земельній ділянці, неправомірне користування позивачем земельною ділянкою після спливу строку дії договорів оренди тощо.

Другий відповідач брав безпосередню участь при розгляді даної адміністративної справи, отримував копію позовної заяви з додатками, надавав заперечення по справі, підтримував позицію першого відповідача, був присутнім при дослідженні наданих до суду доказів.

Таким чином, станом на 31.10.2013 р. апелянту було відомо про існування на спірних земельних ділянках збудованих позивачем капітальних споруд, що спростовує поважність наведених ним причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни цього рішення відсутні.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22 листопада 2007 року у справі №29/590-07 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 05.12.2016 року.

Головуючий суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Пелипенко Н.М.