ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

30.11.2016 р. Справа№ 914/2309/16

За позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «50х50», м. Миколаїв, Миколаївський район, Львівська область;

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтербуд», м. Львів;

за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «А.Омега», м. Миколаїв, Львівська область;

про стягнення пені, процентів та інфляційних втрат за невиконання грошового зобовязання за договором поставки № П-07 від 02.01.2014р. в сумі 45 343,70 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю б/н від 03.10.2016 року;

Від третьої особи: ОСОБА_3 представник за довіреністю б/н від 07.11.2016 року.

На розгляд господарського суду Львівської області ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю « 50х50» подано позов до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтербуд» про стягнення пені, процентів та інфляційних втрат за невиконання грошового зобовязання за договором поставки № П-07 від 02.01.2014р. в сумі 45 343,70 грн.

Ухвалою суду від 09.09.2016 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 26.09.2016р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі суду від 26.09.2016р. розгляд справи відкладено на 10.10.2016р.

В судовому засіданні 10.10.2016р. з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи оголошено перерву до 24.10.2016р.

24.10.2016р. ухвалою суду продовжено строк розгляду справи та відкладено розгляд справи на 14.11.2016р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 14.11.2016р. розгляд справи відкладено на 21.11.2016р.

21.11.2016 року на адресу господарського суду Львівської області надійшла заява про процесуальне правонаступництво (вх. № 5509/16 від 21.11.2016 року).

В судовому засіданні 21.11.2016р. ухвалою суду, суд вирішив відкласти вирішення заяви про процесуальне правонаступництво до наступного судового засідання, та з власної ініціативи залучив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «А.Омега» та відклав розгляд справи на 28.11.2016р.

В судовому засіданні 28.11.2016 року з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи оголошено перерву до 30.11.2016 року.

29.11.2016р. відповідачем подано заперечення на заяву про процесуальне правонаступництво( вх. № 47980/16).

Суд відмовляє в задоволенні клопотання про процесуальне правонаступництво в порядку ст. 25 ГПК України з огляду на таке.

Так, 21.11.2016 року позивачем подано до суду заяву про процесуальне правонаступництво в порядку ст.. 25 ГПК України. Позивач обґрунтовує таку необхідність фактом укладення 15 листопада 2016 року договору №15-11/16-2 про відступлення права вимоги ТзОВ «А.Омега».

Відповідач у судовому засіданні заперечив факт здійснення такого правонаступництва. При цьому наголосив, що він письмово не повідомлений про такі дії позивача. Адже в силу п.7.7.договору поставки №ІІ-07 від 02 січня 2014 року жодна із сторін не має права передавати свої права та обовязки третій стороні без письмової згоди іншої сторони.

Так, згідно зі ст.. 25 ГПК України у разі, зокрема зміни кредитора чи боржника у зобовязанні суд залучає у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь якій стадії судового процесу.

Судом досліджено договір №15-11/16-2 про відступлення права вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відступлення права вимоги це заміна кредитора в зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобовязанні унормовані статтею 512 Цивільного кодексу України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 договору №15-11/16-2 про відступлення права вимоги передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, Цедент (позивач) відступає Цесіонарієві (ТзОВ «А.Омега»), а Цесіонарій набуває право вимоги сплати всіх штрафних санкцій (неустойки, пені, штрафів), а також 3 % річних та інфляційних втрат, збитків та сум судових зборів право стягнення яких з Боржника (відповідач у справі) виникне у майбутньому на підставі судових рішень, що набрали законної сили, які належать Цедентові на підставі договору поставки №ІІ-07 від 02.01.2014 року, укладеного з Боржником.

Виходячи із змісту договору №15-11/16-2 про відступлення права вимоги його предметом є відступлення права вимоги сплати всіх штрафних санкцій (неустойки, пені, штрафів), а також 3 % річних та інфляційних втрат, збитків та сум судових зборів право стягнення яких з Боржника (відповідач у справі) виникне у майбутньому на підставі судових рішень, що набрали законної сили.

Отже, предметом договору №15-11/16-2 про відступлення права вимоги є вимога з виконання в майбутньому судового рішення щодо стягнення штрафних санкцій за спірним договором поставки, в тому числі судових витрат.

Оскільки виконання рішення суду є невідємною стадією процесу, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та в порядку, визначеному ГПК та Законом України «Про виконавче провадження».

Суд доходить висновку, що сторони укладаючи договір №15-11/16-2 про відступлення права вимоги, не змінюючи кредитора у зобовязанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично змінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що зміна кредитора у зобовязанні є інститутом цивільного права, а відносини, повязані з виконанням судового рішення, характеру цивільно - правових не мають.

Крім цього, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за загальним правилом заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг та порядок виконання ним свої обовязків, не погіршує становище боржника. Однак сторони, враховуючи принцип диспозитивності вправі відійти від цього загального правила і врегулювати додатково порядок заміни сторін у договорі, чим сторони і скористалися.

Відповідно до п.7.7.договору поставки №ІІ-07 від 02 січня 2014 року жодна із сторін не має права передавати свої права та обовязки третій стороні без письмової згоди іншої сторони.

Відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні, якщо обовязковість такої згоди передбачено договором, є порушенням приписів ч.1 ст. 516 ЦК України.

Належних та допустимих доказів письмової згоди боржника позивачем суду не надано. Факт надання такої згоди боржником заперечувався.

30.11.2016р. позивачем подано клопотання про залишення позову без розгляду (вх.№ 48027/16).

В судове засіданні 30.11.2016р. позивач явку повноважного представника не забезпечив, про причини не явки суд не повідомив, хоч належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Вимоги ухвали суду щодо подання доказів надіслання копію позовної заяви і доданих до неї документів третій особі не подав. Також позивачем не подано оригіналів документів (видаткових накладних) (для огляду в судовому засіданні) доданих до позовної заяви та доказів повної сплати заборгованості по договору (банківських виписок).

В судовому засіданні 30.11.2016р. представник відповідача заперечив проти процесуального правонаступництва з підстав зазначених в запереченнях (вх. № 47980/16), не заперечує проти залишення позову без розгляду, про що зробив відмітку на поданому позивачем клопотанні. Зазначив, що ними 28.11.2016р. за неналежне виконання умов договору поставки № П-07 від 02.01.2014р. сплачено 26 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 335.

В судовому засіданні 30.11.2016р. представник третьої особи проти залишення позову без розгляду не заперечив, що зробив відмітку на поданому позивачем клопотанні.

Згідно з ч.3 ст.22 ГПК України, сторони зобовязанні добросовісно користуватися належними процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав та охоронюваних законом інтересів другої сторони, вжити заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Як зазначено у п.4.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції», залишення позову без розгляду це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в звязку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

З врахуванням вище наведеного, суд зазначає про неможливість розгляду справи за наявними в ній доказами в порядку ст.75 ГПК України, оскільки, відсутності витребовуваних судом документів, та огляду їх оригіналів, крім цього відсутня можливість встановити дійсні обставини справи за копіями документів долучених до позовної заяви, не упевнившись у відповідності копій документів оригіналам.

Оскільки відсутність витребуваних судом у позивача документів, які є необхідними для вирішення спору, перешкоджає розгляду справи по суті (поданих матеріалів недостатньо для встановлення дійсних обставин спору), в тому наявні підстави для залишення позову без розгляду.

Зазначена процесуальна дія це диспозитивне право позивача. Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, що не повинно містити обмеження у його реалізації, хоча і непередбачене безпосередньо в ст.. 81 ГПК України, яка містить відповідні імперативні приписи стосовно дій суду, однак випливає з системного аналізу правових норм Конституції України, ст.. 22 ГПК України, оскільки звернення до суду з позовом є субєктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 8, 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. «Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів

права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права...» (рішення Конституційного суду України у справі №1-10/2004 від 01 грудня 2004 року №18 рп/2004) справа про охоронюваний законом інтерес).

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не зявився на виклик у засідання на виклик у засідання господарського суду і його незявлення перешкоджає розгляду спору.

Враховуючи наведене вище, з врахуванням заяви позивача про залишення позову без розгляду, у звязку з невиконання позивачем вимог ухвали суду, суд приходить до висновку про залишення позову без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.81 ГПК України.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у звязку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Отже, виходячи з наведеного та керуючись нормами ст.ст. 22, 49, п.5 ч. 1 ст. 81, 86 Господарського процесуального кодексу України, - суд

УХВАЛИВ:

Залишити позов без розгляду.

Суддя Коссак С.М.