РІШЕННЯ

"22" листопада 2016 р.Справа № 921/634/16-г/8
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гирили І.М.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА", вул. Басейна, б. 9, кім. 3, м. Київ, 01004

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (АДРЕСА_2)

про cтягнення заборгованості в загальній сумі 24 472 грн 77 коп.

За участі представників:

Позивача: не прибув

Відповідача: не прибув

В порядку ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТА", Київ, надалі - позивач, звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Тернопіль, надалі - відповідач, про стягнення заборгованості в загальній сумі 24 472 грн 77 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором поставки №37/2015 від 12.03.2015 р., зокрема, в частині здійснення своєчасної оплати вартості отриманого товару (цукру пресованого, пудри цукрової), внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в загальній сумі 20 410,62 грн, на яку у відповідності до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) нараховано 817,00 грн 3% річних та 3 245,15 грн інфляційних нарахувань.

В підтвердження викладеного надано: Договір поставки №37/2015 від 12.03.2015 р., видаткові накладні за №АТ-0000664 від 13.03.2015 р. та №АТ-0001460 від 15.06.2015 р., видаткову накладну (повернення) №ЮР-0000035 від 15.06.2015 р., кільцеве доручення б/н від 31.12.2015 р., виписки по рахунку за період 26.06.2015 р., 15.07.2015 р., 22.07.2015 р., адресовану відповідачу претензію №571 від 12.09.2016 р., розрахунок заборгованості, а також інші документи, належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Розгляд справи, призначений вперше ухвалою суду від 12.10.2016 р. на 16:15 год. 24.10.2016 р., в порядку ст. 77 ГПК України, було відкладено на 12:00 год. 07.11.2016 р. та, відповідно, на 09:30 год. 22.11.2016 р., з врахуванням ухвали суду від 10.11.20165 р., з викладених у відповідних ухвалах суду підстав.

Позивач явки свого повноважного представника в судове засідання 22.11.2016 р. не забезпечив, причин неприбуття не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку ст. 64 ГПК України. Поряд із цим, на виконання вимог ухвали від 07.11.2016 р., згідно супровідного листа за вих. №625 від 09.11.2016 р, надав витребовувані судом документи.

Відповідач в судове засідання 22.11.2016 р. не прибув, причин неприбуття не повідомив, витребовуваних судом документів не надав, хоча про дату, час та місце розгляду спору був повідомлений належним чином, в порядку ст. 64ГПК України.

Зокрема, ухвалу суду про порушення провадження у справі від 12.10.2016 р., як і ухвали суду від 24.10.2016 р., від 07.11.2016 р. та від 10.11.2016 р. було надіслано судом як на адресу, вказану позивачем у позовній заяві: АДРЕСА_2 - МСП, так і на адресу, яка значиться в ЄДР, а саме: АДРЕСА_1. Поряд з цим, поштові відправлення були повернуті підприємством зв'язку на адресу суду без вручення адресату із відміткою: "за зазначеною адресою не проживає".

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (правова позиція викладена у п.п.3.9.1 п.3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 р., із змінами та доповненнями).

У пункті 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. №01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що відповідача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, проте своїм правом приймати участь в судовому засіданні останній не скористався.

За даних обставин, зважаючи на те, що явка учасників судового процесу не визнавалась судом обов'язковою, брати участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ст. 22 ГПК України, доказів у справі є достатньо для вирішення спору по суті, справа розглядається без участі представників сторін, за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

12.03.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТА", - Постачальник, з однієї сторони, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, - Покупець, з другої сторони, укладено договір поставки №37/2015 (далі - Договір), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов'язався поставляти Покупцеві Товар, а Покупець зобов'язався приймати такий Товар і сплачувати за нього певні грошові суми (п. 1.1 р. 1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 р. 1 Договору, поставка Товару здійснюється партіями на підставі усних або письмових Замовлень Покупця, в яких Сторони встановлюють найменування, кількість, адресу та строки поставки. Партією Товару вважається його кількість, вказана в окремій видатковій накладній.

Найменування, кількість та ціна товару визначаються Сторонами у видаткових накладних, які підтверджують поставку Товару та складають невід'ємну частину цього Договору (п. 2.1 р. 2 Договору).

Згідно п. 3.1 р. 3, п. 4.1 р. 4 Договору, датою поставки Товару є дата підписання видаткової накладної уповноваженими представниками обох Сторін. Приймання-передача Товару здійснюється у присутності уповноважених представників Сторін, за відповідною видатковою накладною, яка підписується останніми. Покупець зобов'язується надати довіреність Постачальнику, яка свідчить про повноваження представника Покупця на отримання Товару та підписання видаткової накладної.

Покупець оплачує Товар, що поставляється, за цінами, узгодженими Сторонами та вказаними в видаткових накладних. Загальною вартістю Договору є сумарна вартість товару, зафіксована в видаткових накладних (п. п. 6.2- 6.3 р. 6 Договору).

Відповідно до п. 11.1-11.2 р. 11 Договору, останній набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2015 р. У разі, якщо за один місяць до закінчення строку дії Договору жодна із Сторін не виявила у письмовій формі бажання про його розірвання, строк дії цього Договору автоматично пролонгується на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах.

Господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, згідно із положеннями ГПК України є предметом регулювання Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Згідно п. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, а саме цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або у інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. ст. 11, 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, та однією з підстав виникнення зобов'язань.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято Товар (цукор пресований Сахарок 850 гр, цукор пресований Сахарок 500 гр, цукор пресований Сахарок 250 гр, цукор білий кристалічний 1 кг (СТІК 5 гр*200 шт) та пудру цукрову Сахарок 200 гр) на загальну суму 37 208,40 грн. Зокрема, згідно видаткових накладних №АТ-0000664 від 13.03.2015 р. на суму 27 453,36 грн та №АТ-0001460 від 15.06.2015 р. на суму 9 755,04 грн.

Факт отримання Товару відповідачем не заперечено та підтверджено наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями зазначених вище видаткових накладних, які підписані представниками сторін.

Відповідно до п. п. 7.1 - 7.3 р. 7 Договору, розрахунки за поставлений Товар здійснюються в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника в банківській установі протягом 21 (двадцять одного) календарного дня з моменту поставки Товару. Оплата проводиться в національній валюті України - гривні. Днем здійснення платежу є дата надходження грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Таким чином, відповідно до зазначеної вище умови Договору, за поставлений позивачем згідно видаткової накладної №АТ-0000664 від 13.03.2015 р. на суму 27 453,36 грн Товар відповідач повинен був розрахуватись не пізніше 03.04.2015 р., за поставлений позивачем згідно видаткової накладної №АТ-0001460 від 15.06.2015 р. на суму 9 755,04 грн Товар відповідач мав розрахуватись не пізніше 06.07.2015 р.

Відповідно до положень ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Проте, в порушення умов Договору та вимог чинного законодавства, відповідач зобов'язання по оплаті вартості отриманого Товару виконав неналежним чином.

Зокрема, в рахунок часткової оплати вартості отриманого згідно видаткової накладної №664 від 13.03.2015 р. Товару перерахував на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 6 000 грн (належним чином засвідчені копії банківських виписок з рахунку позивача за 15.07.2015 р., за 22.07.2015 р. та за 26.06.2015 р. - в матеріалах справи);

Окрім того, частину товару на суму 10 797,78 грн повернув позивачу (належним чином засвідчена копія видаткової накладної (повернення) №ЮР-0000035 від 15.06.2015 р. - в матеріалах справи).

Таким чином, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом за відповідачем рахується заборгованість в загальній сумі 20 410 грн 62 коп (37208,40-6000-10797,78), яку останній і просить стягнути в судовому порядку.

Відповідач належними та допустимими доказами не спростував доводів позивача, як і не надав суду доказів добровільної та повної сплати боргу.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог ст. ст. 32, 33 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Ст. 43 ГПК України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За даних обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА" про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 20 410 грн 62 коп. боргу за товар, отриманий згідно Договору поставки №37/2015 від 12.03.2015 р. підлягають до задоволення, як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не заперечені відповідачем.

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

На підставі даної статті, зважаючи на допущену відповідачем прострочку щодо оплати вартості поставленого згідно видаткової накладної №АТ-0000664 від 13.03.2015 р. Товару, з врахуванням здійснених відповідачем оплат та вартості повернутого товару, позивачем за період з 03.04.2015 р. по 16.09.2016 р. нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 466 грн та інфляційні нарахування в сумі 2 614 грн 49 коп.; за допущену відповідачем прострочку щодо оплати вартості поставленого згідно видаткової накладної №АТ-0001460 від 15.06.2015 р. Товару, позивачем за період з 06.07.2015 р. по 16.09.2016 р. нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 351 грн та інфляційні нарахування в сумі 630 грн 66 коп.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в загальній сумі 817 грн та інфляційні нарахування в загальній сумі 3 245 грн 15 коп.

В п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013, зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, в п. 1.9 Постанови №14 роз'яснено судам, якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну. Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по" або "включно", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде саме цей день.

Оскільки, умовами укладеного Договору сторони передбачили, що розрахунки за поставлений Товар здійснюються в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника в банківській установі протягом 21 (двадцять одного) календарного дня з моменту поставки, суд прийшов до висновку, що останнім днем виконання зобов'язань по оплаті вартості отриманого відповідачем згідно видаткової накладної від 03.03.2015 р. товару є 03.04.2015 р., а по оплаті вартості отриманого згідно видаткової накладної від 15.06.2015 р. товару - 06.07.2015 р. Відповідно, правом на нарахування 3% річних по поставці 13.03.2015 р. позивач наділений з 04.04.2015 р., а по поставці 15.06.2015 р. - з 07.07.2015 р. Нарахування позивачем 3 % річних по зазначених вище накладних з 03.04.2015 р. та, відповідно, з 06.07.2015 р., на думку суду, є безпідставним.

З огляду на наведене, суд, враховуючи встановлений умовами Договору термін оплати вартості Товару, визначену позивачем суму боргу та здійснені відповідачем оплати/повернення товару, провів перерахунок заявлених позивачем до стягнення сум.

Згідно проведеного судом перерахунку, за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань по оплаті вартості поставленого позивачем згідно видаткової накладної №АТ-0000664 від 13.03.2015 р. Товару правомірним є нарахування 3% річних за період з 04.04.2015 р. по 16.09.2016 р. в сумі 465 грн 93 коп. Річні в сумі 0,07 грн нараховані позивачем та заявлені до стягнення безпідставно.

Згідно проведеного судом перерахунку заявленої до стягнення суми 3% річних по поставці Товару 15.06.2015 р., за період з 07.07.2015 р. по 16.09.2016 р., правомірним є нарахування останніх в сумі 351,18 грн. Поряд із цим, враховуючи диспозитивність судового процесу, а також те, що суд позбавлений права вийти за межі заявлених позовних вимог, нарахування позивачем 3% річних в сумі 351 грн суд визнає правомірними.

Таким чином, правомірними та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних в загальній сумі 816 грн 93 коп. Позов в частині стягнення з відповідача 0,07 грн 3% річних є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає (проведений судом перерахунок - в матеріалах справи).

Окрім того, судом розглянуто наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань та за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга", з врахуванням вартості поставленого Товару, передбаченого умовами договору терміну проведення розрахунків, здійснених відповідачем оплат, в межах визначеного позивачем періоду, беручи до уваги, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць, який визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому проводиться сплата, а також, викладених у листі Верховного Суду України "Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" (№62-97р. від 03.04.1997р.), проведено перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних нарахувань.

Так, згідно проведеного судом перерахунку, за період з квітня місяця 2015 р. по серпень місяць 2016 р. (включно), за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань по оплаті вартості поставленого позивачем згідно видаткової накладної №АТ-0000664 від 13.03.2015 р. Товару правомірним є нарахування інфляції в сумі 2 610 грн 62 коп. Інфляційні витрати в розмірі 3,87 грн нараховані позивачем безпідставно.

Згідно проведеного судом перерахунку, за період з липня місяця 2015 р. по серпень місяць 2016 р. (включно), за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань по оплаті вартості поставленого позивачем згідно видаткової накладної №АТ-0001460 від 15.06.2015 р. Товару правомірним є нарахування інфляції в сумі 634 грн 08 коп. Поряд із цим, враховуючи диспозитивність судового процесу, а також те, що суд позбавлений права вийти за межі заявлених позовних вимог, нарахування позивачем інфляційних втрат в сумі 630 грн 66 коп. суд визнає правомірними.

Таким чином, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в загальній сумі 3 241 грн 28 коп. Позов в частині стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 3,87 грн є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає (проведений судом перерахунок - в матеріалах справи).

При цьому, суд відзначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання.

(Судом враховано, що аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у своїх постановах №4/719 від 15.11.2010р., №4/720 від 15.11.2010р.)

У відповідності до вимог ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 377 грн 78 коп. відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Ст. 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої Законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", мінімальна заробітна плата на 1 січня 2016 року установлена у розмірі 1 378 грн 00 коп.

П. 1 п. 2. ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено розмір судового збору, що підлягає до сплати заявником при поданні до господарського суду позовної заяви із вимогами майнового характеру. Зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується за ставкою - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

В силу присів ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем при зверненні до суду з даним позовом згідно платіжного доручення № 288 від 16.09.2016 р. було сплачено судовий збір у розмірі 1 450 грн. Поряд із цим, предметом судового розгляду у справі №921/634/16-г/8 є вимога майнового характеру: стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 24 472 грн 77 коп., за яку, відповідно, належить до сплати 1 378 грн, що становить 1 розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, сума судового збору, яка підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету, у зв'язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, становить 72 грн. Для повернення даної суми позивачу необхідно звернутися до суду із відповідним клопотанням.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (АДРЕСА_2), ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА", вул. Басейна, б. 9, кім. 3, м. Київ,, ідентифікаційний код 25589927:

- 20 410 грн 62 коп - основного боргу;

- 3 241 грн 28 коп - інфляційних нарахувань;

- 816 грн 93 коп - 3% річних;

- 1 377 грн 78 коп - судового збору.

3. В задоволенні решти частини позову відмовити.

4. Наказ видати стягувачу після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили в десятиденний строк з дня його прийняття (складення повного рішення).

6. Сторони вправі подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (складення повного рішення), через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 24.11.2016 р.

Суддя І.М. Гирила