КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Справа№ 910/16007/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Крашеніннікова М.І. (довіреність №527/2016 від 29.02.2016 р.)

від відповідача - ОСОБА_3 (довіреність №4244 від 30.12.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 р.

у справі №910/16007/16 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення з відповідача затрат по виплаті страхового відшкодування в розмірі 4273,38 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2016 р. позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 4273,38 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

17.04.2015 р. між ОСОБА_4 (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «ПРОСТО-страхування» (страховик) було укладено договір ПКРІ №000393 (індивідуальні умови добровільного страхування), відповідно до якого позивачем застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП та вигодонабувачем є ОСОБА_4

Строк дії договору встановлено з 17.04.2015 р. по 16.04.2016 р.

02.02.2016 р. о 20 год. 35 хв. водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем «ЗАЗ 11022» д.н.з. НОМЕР_2 в місті Києві на перехресті просп. Оболонського з просп. Маяковського здійснив виїзд на перехрестя, вчасно не зреагував, що призвело до зіткнення з автомобілем «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_4, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

При цьому, водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 здійснив рух на жовтний сигнал світлофора, що призвело до зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 11022», д.н.з. НОМЕР_2, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.2016 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і застосовано до них адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Таким чином, постановою Оболонскього районного суду м. Києва від 15.03.2016 встановлено вину обох учасників вищезазначеної ДТП.

Позивачем був складений та підписаний страховий акт № 112271 від 19.02.2016 р., згідно з яким пошкодження, внаслідок вищезазначеної ДТП, автомобіля марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1, визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 57996,04 грн.

На підставі складеного страхового акта № 112271 від 19.02.2016 р. позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 57996,04 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 3228 від 22.02.2016 р.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 ГК України, об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

За змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування, отримав від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважаючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України, на які посилається позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі №3-303гс15.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, зокрема, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, розмір частки відшкодування завданої власнику автомобіля «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, шкоди визначається відповідно до ступеня вини кожного із учасників вищезазначеної ДТП.

При визначенні цього розміру суд виходить із змісту постанови Оболонскього районного суду м. Києва, якою було застосовано до обох учасників вказаної ДТП однакове адміністративне стягнення, а саме штраф в розмірі 340,00 грн.

Таким чином, ступінь вини ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визначається судом як рівна, а тому шкода повинна бути відшкодована кожною із зазначених осіб у рівній частці від загального розміру шкоди заподіяної власнику автомобіля марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ 11022», державний номерний знак НОМЕР_2, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», згідно Поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6248000, строк дії якого встановлено з 05.01.2016 р. по 04.01.2017 р.

Вказана обставина також підтверджується довідкою Моторного (транспортного) страхового бюро України, що міститься в матеріалах справи.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Позивачем було направлено відповідачу заяву про страхове відшкодування вих. №041818 від 22.04.2016 р., проте, відповідачем було лише частково сплачено страхове відшкодування в розмірі 24724,64 грн.

У зв'язку з вищенаведеним, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 4273,38 грн., що становить різницю між сумою страхового відшкодування (27996,04 грн.), сплаченого позивачем за вищевказаною страховою подією на підставі договору, поділеною на двох винуватців ДТП, та сумою страхового відшкодування (24724,64 грн.), сплаченою відповідачем позивачу в добровільному порядку.

Відповідач заперечує проти розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті на користь позивача, і зазначає про необхідність урахування коефіцієнта фізичного зносу, як це передбачено ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За змістом ч.ч. 4, 16, 17 ст. 9 Закону України «Про страхування», розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до п. 1.8.1 договору ПКРІ №000393, розрахунок виплати страхового відшкодування здійснюється без вирахування зносу.

Згідно п. 1.8.2 договору ПКРІ №000393, виплата здійснюється на підставі рахунків, попередньо погоджених зі страховиком, з СТО на вибір страхувальника.

Крім того, згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Положеннями п. 36.4. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» п. 41.1 ст. 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

При цьому, Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 р. по справі №910/7163/14, яка прийнята з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права.

Крім того, Верховним Судом України у листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 19.07.2011 р. роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої, в тому числі, відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 25.12.2014 р. у справі № 910/13665/14.

В матеріалах справи наявна копія наряд-замовлення № 160046/122038591, на підставі якого у відповідності до платіжного доручення № 3228 від 22.02.2016 р. позивачем було перераховано на рахунок СТО страхове відшкодування в сумі 57996,04 грн., з метою проведення відновлювального ремонту транспортного засобу свого страхувальника (потерпілого), який в подальшому і виконано, що підтверджується зазначеним доказом.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1, становить 57996,04 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано доказів на підтвердження законності визначення розміру страхового відшкодування у розмірі 24724,64 грн., сплаченого позивачу за вищевказаним страховим випадком.

Відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої Міністерством юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.2003 р., значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 (копія якого міститься у матеріалах справи) вбачається, що рік випуску автомобіля - 2013, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував семи років. Таким чином підстав для вирахування зносу в даному випадку не має.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 4273,38 грн. страхового відшкодування є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 р. у справі №910/16007/16 залишити без змін.

Справу №910/16007/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець