РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2016Справа №910/17328/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕСА-ТРЕЙД»

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

про визнання недійсним пункту договору

суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: Шахрай М.О. - представник за договором від 05.10.2016,

від відповідача: Агафонова О.С. - представник за довіреністю № 9 від 09.02.2016

В судовому засіданні 12.10.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕСА-ТРЕЙД» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області про визнання недійсним пункту договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 від 23.10.2012, за умовами якого відповідач як орендодавець передав, а позивач як орендар прийняв в орендне користування частину приміщення на третьому поверсі терміналу «D», загальною площею 31,0 кв.м., яке перебуває на балансі державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та розміщене за адресою Київська область м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Термін дії договору неодноразово за згодою сторін продовжувався. У п. 10.10. договору оренди встановлено неустойку у розмірі 300 мінімальних заробітних плат у разі неповернення орендованого мана орендарем орендодавцю. За доводами позивача, даний пункт (10.10) договору суперечить ст. 232 ГК України, ст.ст. 509 та 627 ЦК України, а тому відповідно до приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійним в судовому порядку. Крім цього, позивач зазначає, що у п.10.10. договору встановлено неустойку у розмірі 300 мінімальних заробітних плат, проте не визначено який саме розмір заробітних плат підлягає застосуванню при настанні означених обставин. Оскільки, розмір мінімальної заробітної плати з моменту кладення договору (2012) та протягом його дії (2015) змінювався, відтак сторонами не конкретизовано розміру відповідальності. А відповідно, на думку позивача, сторонами при укладенні даного пункту договору не дотримано ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», якою умови та види відповідальності сторін віднесено до істотних умов договору.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.09.2016 за вказаною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/17328/16 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 12.10.2016.

11.10.2016 позивач через загальний відділ діловодства подав клопотання про для долучення документів на виконання вимог ували суду.

У судове засідання, призначене 12.10.2016 з'явилися представники сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позові та просив суд задовольнити.

Представник відповідача проти вимог заперечував, зазначивши при цьому, що дію спірного договору припинено за згодою сторін, а сам договір фактично відбувся, а відтак не підлягає визнанню недійсним договір який припинив свою дію.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

23 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСА-ТРЕЙД» (надалі - орендар/позивач) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (надалі - орендодавець/відповідач) було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину приміщення на третьому поверсі терміналу «D», загальною площею 31,0 кв.м.

Майно знаходиться на балансі державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та розміщене за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (п.1.4. договору).

У п.10.10. договору зазначено, якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплатити неустойку у розмірі 300 (трьохсот) мінімальних заробітних плат за користування майном за час прострочення.

Відповідно до п.10.1. даний договір укладено строком на 1 рік і діє з 23.10.2012 до 22.10.2013 включно.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами термін дії договору було продовжено додатковою угодою № 1 від 04.12.2013 до 22 лютого 2014 та додатковою угодою № 2 від 16.06.2014 до 22 лютого 2015 року.

Додатковою угодою від 07.07.2015 сторони погодили, що у разі відсутності згоди на продовження строку оренди майна з боку уповноваженого органу, договір припиняє свою дію з 07.10.2015.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, договір в частині його пункту 10.10 укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання недійсним даного пункту договору.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

У відповідності до ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як на підставу для визнання недійсним пункту 10.10 договору позивач вказує на те, що визначена міра відповідальності у розмірі 300 мінімальних заробітних плат за невчасне повернення орендованого майна, суперечить ст. 232 ГК України, приписи якої направлені проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, а також суперечить положеням ст. 509 ЦК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і договір є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною другою цієї статті передбачено, що у разі невиконання наймачем обов'язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Таким чином, ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Частина 3 статті 509 Цивільного кодексу встановлює, що господарські зобов'язання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що повністю кореспондується із загальними засадами цивільного законодавства викладеним у ст. 3 Цивільного кодексу України, зокрема засадами справедливості, добросовісності та розумності.

Наведена вище правова позиція підтримується також Верховним Судом України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про стягнення неустойки (постанова Верховного Суду України від 21.11.2006 у справі №47/628-05).

Судом встановлено, що визначена у п. 10.10 договору неустойка в десять разів перевищує річний розмір орендної плати за користування об'єктом оренди, що зокрема, не відповідає приписам ст. 785 ЦК України, якою визначено вид та розмір відповідальності на порушення зобов'язання орендаря щодо неповернення предмету оренди, а також не відповідає положенням статті 232 ГК України, що є одним з правових способів, наданих законом, направлених проти зловживання правом, вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію вимог ч.2 ст.13 ЦК України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утриматися від дій, які могли б могли порушити права інших осіб.

Крім іншого, суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний суд в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, справа № 1-12/2013 зазначив: «…вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права».

Як зазначено вище, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу на момент вчинення правочину (частина перша ст. 215 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що п. 10.10. договору суперечить приписам ст. 232 ГК України, ст.ст. 509, 785 ЦК України а також справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому вимоги позивача є обґрунтованими, документально підтвердженими та підлягають задоволенню.

Позивачем також зазначено, що у п.10.10. договору встановлено неустойку у розмірі 300 мінімальних заробітних плат, проте не визначено який саме розмір заробітних плат підлягає застосуванню при настанні означених обставин, тобто сторонами не конкретизовано розміру відповідальності, а відтак не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов.

Дана позиція позивача судом не береться до уваги, оскільки недотримання істотних умов договору не є підставою для визнання частини договору недійсним.

Заперечення відповідача щодо неможливості визнанню недійсним договір, який припинив свою дію спростовується наступним.

Так, у п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не спростовано доводи позивача, наведені в позовній заяві.

Судовий збір згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати недійсним пункт 10.10. договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1332 від 23.10.2012, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСА-ТРЕЙД» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області.

3. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 15; ідентифікаційний код 19028107) на користь Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСА-ТРЕЙД» (01103, м. Київ, вул.. Кіквідзе, буд. 26; ідентифікаційний код 35371243) судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

4.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.