ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 рокуСправа № 912/3552/16
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Тимошевської В.В. розглянув у відкритому судовому засіданні справу №912/3552/16

за позовом: Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав", м. Київ

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Кропивницький

про стягнення 42 933,90 грн

Представники сторін:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - участі не брали.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (далі - ДО УААСП) звернулось до господарського суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) заборгованості за договором № БВ-22/14 від 05.05.2014 в розмірі 42 933,90 грн, з яких: 6 470,00 грн основного боргу, 767,37 грн інфляційних втрат, 164,37 грн 3% річних, 1 032,16 грн пені та 34 500,00 грн штрафу за неналежне виконання умов договору, з покладенням на відповідача витрат по сплаті судового збору.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Ліцензійним договором № БВ-22/14 від 05.05.2014 щодо сплати авторської винагороди (роялті) за публічне виконання творів, які належать до репертуару ДО УААСП.

Ухвалою господарського суду від 28.09.2016 подану позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 912/3552/16.

В судовому засіданні 25.11.2016 господарський суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представники сторін в судове засідання не з'явились.

17.11.16 на адресу господарського суду засобами електронного зв'язку надійшло клопотання Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" № 04.02/3519 від 25.11.2016 про участь у подальших судових засіданнях з розгляду справи № 912/3552/16 у режимі відеоконференції. Оригінал такого клопотання на час розгляду справи не надходив.

Господарський суд враховує, що відповідно до пункту 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Таким чином, клопотання позивача, яке надійшло засобами електронного зв'язку 25.11.2016 без цифрового підпису не оцінюється судом як офіційний документ та у зв'язку з чим не розглядається.

Окрім того, ст. 74-1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь, а отже правові підстави для задоволення клопотання, яке надійшло пізніше встановленого строку, відсутні.

Відповідач відзиву на позов не подав. Ухвала господарського суду, яка надсилалась відповідачу, повернута до суду органом поштового зв'язку без вручення адресату з відміткою про закінчення строку зберігання.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Таким чином, господарський суд вважає відповідача таким, що належним чином повідомлений дату, час і місце проведення засідань суду, оскільки ухвала про порушення провадження у справі надсилалась на адресу, зазначену позивачем та за якою відповідач зареєстрований в ЄДРПОУ (а.с. 48-49).

Приймаючи до уваги, що представники сторін були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання та враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників сторін не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

У зв'язку з наведеним та відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає можливим здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та за відсутності представників сторін.

Розглянувши наявні у справі матеріали та оцінивши подані докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

05.05.2014 між Державною організацією "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (далі - ДП УААСП) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Ліцензійний договір № БВ-22/14 (далі - Договір), п. 2.1. якого передбачено, що ДО УААСП надає користувачеві на умовах, визначених даним договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів, які відносяться до репертуару ДО УААСП, на території кафе АДРЕСА_1, а користувач зобов'язується за надане право виплачувати ДО УААСП авторську винагороду (роялті) відповідно до Даного договору та Закону (а.с. 35-37).

Відповідно до п. 2.4. Договору, сторони домовились, що сума авторської винагороди (роялті), яка сплачується користувачем за надання невиключного права на публічне виконання творів з репертуару ДО УААСП становить: 1 (один) відсоток від доходів користувача при безкоштовному вході, але не менше ніж 250,00 грн за один календарний місяць. Визначена сторонами сума авторської винагороди в п. 2.4. Договору не залежить від тривалості та кількості використання творів.

Згідно п. 2.5. Договору, користувач зобов'язується вести точний облік творів та їх авторів і не пізніше 20-ого числа після закінчення кожного місця:

2.5.1. перерахувати на поточний рахунок ДО УААСП авторську винагороду, визначену в п. 2.4. даного Договору;

2.5.2. надати ДО УААСП безпосередньо або через представника звіт про публічно виконані твори за формою, наведеною у додатку до даного Договору, та в електронному вигляді за адресою (Звіт подається в файлі формату Excel);

2.5.3. надати ДО УААСП належним чином завірені копії документів бухгалтерської звітності з відміткою державного органу (статистики, державної податкової служби) про прийняття за відповідний звітний період згідно з Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженими наказом Міністерства фінансів України № 73 від 07.02.2013;

2.5.4. надіслати ДО УААСП належним чином заповнений та підписаний Акт про виплату авторської винагороди в 2-ох примірниках за формою, наведеною у Додатку 2, який після перевірки зазначеної в ньому інформації щодо перерахування коштів підписується ДО УААСП, після чого 1 (один) примірник повертається Користувачу.

Умовами п. 2.6. Договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання користувачем п. 2.5.2., 2.5.3., 2.5.4., 2.9., 3.3. даного Договору Користувач зобов'язаний сплатити ДО УААСП штраф у розмірі 500 (п'ятсот) грн за кожне порушення кожного пункту. Сплата штрафу не звільняє Користувача від обов'язку сплати авторської винагороди (роялті) і (або) надання звіту.

У разі затримки платежів, Користувач зобов'язаний виплатити ДО УААСП пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день затримки. Сплата пені не звільняє Користувача від обов'язку сплати авторської винагороди (роялті) (п. 2.7. Договору).

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє по 31.12.2014 року. При цьому, всі зобов'язання Користувача, що виникли під час дії даного Договору, залишаються в силі до їх повного виконання (п. 5.1.Договору).

Пунктом 5.2. Договору визначено, що дія даного Договору автоматично продовжується строком на 1 рік з одночасним підвищенням розміру мінімального платежу авторської винагороди, зазначеної в п. 2.4. даного Договору, на 10 % щороку, - і так із року в рік.

При вирішенні спору у даній справі господарський суд враховує наступне.

Відповідно до п. 1.1. статуту Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав", затвердженого наказом Державної служби інтелектуальної власності України 10.10.2014 № 440-н, Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" є правонаступником Державного підприємства "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (а.с. 14-26).

Оскільки на день розгляду справи суду не надано жодного доказу наявності повідомлення про припинення дії ліцензійного договору № БВ-22/14 від 05.05.2014, суд приходить до висновку, що договір автоматично пролонговувався та станом на день прийняття рішення у справі є чинним.

Як вказує позивач, за період з жовтня 2014 по серпень 2016 за відповідачем утворилась заборгованість по несплаті авторської винагороди, що становить 6 470,00 грн та складається із суми боргу:

- з жовтня по грудень 2014 - заборгованість в сумі 750,00 грн;

- з січня по грудень 2015 - заборгованість в сумі 3 300,00 грн;

- з січня по серпень 2016 - заборгованість в сумі 2 420,000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що станом на вересень 2016, відповідачем не виплачено авторську винагороду за публічне виконання творів, що належать до репертуару Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав", у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 6 470,00 грн.

У зв'язку з несплатою відповідачем заборгованості, позивачем на адресу відповідача була направлена Претензія № 4075 від 10.12.2015 з вимогою щодо перерахування авторської винагороди (а.с. 42-43).

Направлення на адресу відповідача Претензії підтверджується долученою до матеріалів справи копією фіскального чека № 6970 від10.12.2015 (а.с. 44). Дана Претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Вказані обставини та відсутність перерахування авторської винагороди стали підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами ліцензійного договору № БВ-22/14 від 05.05.2014, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є ліцензійним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1109 Цивільного кодексу України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними.

Права на використання об'єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату.

У разі відсутності в ліцензійному договорі умови про територію, на яку поширюються надані права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, дія ліцензії поширюється на територію України.

Якщо в ліцензійному договорі про видання або інше відтворення твору винагорода визначається у вигляді фіксованої грошової суми, то в договорі має бути встановлений максимальний тираж твору. Умови ліцензійного договору, які суперечать положенням цього Кодексу, є нікчемними.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з підпунктом "г" ч. 1 ст. 49 Закону України «Про авторське право та суміжні права», організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» зазначено, що відповідно до статті 45 Закону суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто, через свого повіреного, через організацію колективного управління.

Відповідно до п. 49 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», документами, що підтверджують право організації на звернення до суду із заявою про захист авторського права та/або суміжних прав, є: видане Міністерством освіти і науки України свідоцтво про облік організацій колективного управління, свідоцтво про визначення організації уповноваженою організацією колективного управління згідно із статтями 42, 43 названого Закону; статут організації, що управляє майновими правами на колективній основі; в інших випадках, ніж передбачені згаданими статтями Закону України "Про авторське право і суміжні права" - договір з особою, якій належать відповідні права, на управління майновими правами на колективній основі, та/або договір з іноземною організацією, що управляє аналогічними правами, і документи, що підтверджують наявність у неї відповідних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є організацією колективного управління, яка здійснює управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, зокрема, такими категоріями майнових прав, як використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав шляхом: публічного виконання, в тому числі на радіо і телебаченні, відтворення творів за допомогою механічного, магнітного та іншого запису, репродукування, тиражування творів образотворчого мистецтва у промисловості, відтворення аудіовізуальних творів чи звукозаписів творів в особистих цілях та інше, що підтверджується Свідоцтвом про облік організації колективного управління на колективній снові майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України за № 3/2003 від 22.08.2003 (а.с.27).

Станом на час вирішення спору, відповідач визначеної договором винагороди (роялті) не оплатив, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 6 470,00 грн.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи строки оплати, встановлені ліцензійним договором № БВ-22/14 від 05.05.2014, відповідач зобов'язаний перераховувати на поточний рахунок позивача авторську винагороду не пізніше 20-ого числа після закінчення кожного місяця.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови ліцензійного договору, а також приписи ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 6 470,00 грн основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, позивач просить стягнути з відповідача збитки від інфляції в сумі 767,37 грн за період з листопада 2014 по вересень 2016 та 3% річних за загальний період з 21.11.2014 по 05.09.2016 в сумі 164,37 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 3% річних нараховуються від простроченої суми за весь час прострочення.

Розрахунок позивача по нарахуванню інфляційних втрат та 3 % річних (а.с. 5-7) за період з 21.11.2014 по 05.09.2016 відповідає наведеним вище положенням, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 1 032,16 грн пені та 34 500,00 грн штрафу.

Так, відповідно до п. 2.6. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання користувачем п. 2.5.2., 2.5.3., 2.5.4., 2.9., 3.3. даного Договору Користувач зобов'язаний сплатити ДО УААСП штраф у розмірі 500 (п'ятсот) грн за кожне порушення кожного пункту. Сплата штрафу не звільняє користувача від обов'язку сплати авторської винагороди (роялті) і (або) надання звіту.

Пунктом 2.7. Договору передбачено, що у разі затримки платежів, Користувач зобов'язаний виплатити ДО УААСП пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день затримки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

Позивачем здійснено нарахування пені за кожен місяць прострочення з 21 числа після закінчення кожного календарного місяця в межах шестимісячного строку.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені (а.с.7-11) та встановлено, що нарахування відповідають вимогам законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення.

Таким чином, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 032,16 грн пені та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Проте, вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 34 500,00 грн підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Вказаний розмір штрафу позивач розрахував за кожне порушення кожного пункту 2.5.2., 2.5.3., 2.5.4. Договору.

Пункт 2.5.4. Договору передбачає, що відповідач не пізніше 20-го числа після закінчення кожного місяця зобов'язаний надіслати ДО УААСП належним чином заповнений та підписаний Акт про виплату авторської винагороди в 2-ох примірника за формою, наведеною у Додатку 2, який після перевірки зазначеної в ньому інформації щодо перерахування коштів підписується ДО УААСП, після чого один примірник повертається Користувачу.

За своїм змістом затверджена форма Акта про виплату авторської винагороди та надання Звіту до Ліцензійного договору передбачає надання даних щодо періоду, розміру перерахованої відповідачем винагороди, зазначення платіжного доручення та про поданий відповідачем звіт (а.с. 40).

Отже, за пунктом 2.5.4. Договору та формою Акта такий Акт подається про виплату авторської винагороди та про подання звіту, що в даному випадку відсутнє, оскільки відповідач за вказаний позивачем період не здійснював виплату авторської винагороди та не подавав Звіт. З підстав викладеного, господарський суд вважає, що порушення відповідачем пункту 2.5.4. Договору в зазначений позивачем період відсутнє, а тому підстави для стягнення штрафу, розрахованого за порушення пункту 2.5.4. Договору в розмірі 11500,00 грн відсутні.

Пункт 2.5.3. Договору передбачає обов'язок відповідача не пізніше 20-го числа після закінчення кожного місяця надсилати до ДО УААСП належним чином завірені копії документів бухгалтерської звітності з відміткою державного органу (статистики, державної податкової служи) про прийняття за відповідний звітний період згідно з Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затверджених наказом Міністерства фінансів України № 73 від 07.02.2013.

Між тим, норми вказаного Національного положення (стандарту) застосовуються до фінансової звітності і консолідованої фінансової звітності юридичних осіб, а не до звітності фізичних осіб, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці. Умови вказаного пункту Договору не враховують особливості подання звітності фізичними особами-підприємцями, яким є відповідач, з чого господарський суд дійшов висновку про відсутність порушення відповідачем пункту 2.5.3. Договору. Підстави для стягнення штрафу в розмірі 11500,00 грн, який нараховує позивач за кожне порушення пункту 2.5.3. Договору відсутні.

Пункт 2.5.2. Договору, про порушення якого також вказує позивач і нараховує штраф за кожне порушення такого пункту в загальному розмірі 11500,00 грн, встановлює, що відповідач не пізніше 20-го числа після закінчення кожного місяця зобов'язаний надати ДО УААСП звіт про публічно виконані твори (Звіт) за формою, наведеною у Додатку 1 до Договору, та в електронному вигляді за відповідною адресою.

Позивач повідомляє про порушення такого пункту 23 рази (за кожен місяць), відповідач доказів на спростування такого порушення не надає, документально підтверджені відомості про подання звіту про публічно виконані твори в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, відповідно до ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Господарський суд враховує, що неподання відповідачем звіту про публічно виконані твори не вплинуло на визначення суми авторської винагороди, яка, виходячи з положень п. 2.4. Договору, визначається незалежно від кількості публічних сповіщень твору. Позивач не повідомляє господарський суд про наявність будь-яких збитків, викликаних порушеннями відповідача, тоді як сума заявленого до стягнення штрафу перевищує розмір основного боргу майже в два рази.

На підставі викладеного, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України, п. 3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає за доцільне та правомірне зменшити нарахований позивачем штраф до 1 500,00 грн.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню в розмірі 1 500,00 грн. У задоволенні позову про стягнення штрафу в іншій частині господарський суд відмовляє.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та виходячи з того, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, господарський суд вважає за необхідне покласти судовий збір на відповідача повністю.

Керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85, 87, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 41-А, офісне прим. 1-3, ідентифікаційний код 31025266) 6470,00 грн основного боргу, 767,37 грн інфляційних, 164,37 грн 3% річних, 1032,16 грн пені та 1500,00 грн штрафу, а також 1378,00 грн судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 30.11.2016.

Суддя В.В.Тимошевська