РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа № 906/1568/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Гулова А.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Мельник О.В.

при секретарі Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 - представника за довіреністю б/н від 22.07.2016р.

відповідача: ОСОБА_2 - представника за довіреністю №02-14/2072 від 17.12.2015р..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед"

на рішення господарського суду Житомирської області від 16.06.16 р.

у справі № 906/1568/15 (суддя Маріщенко Л.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед", м. Київ

до Новоград-Волинської районної державної адміністрації, м. Новоград-Волинський Житомирської області

про стягнення 95900,00 грн. збитків

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 16 червня 2016 року у справі №906/1568/15 у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" до Новоград-Волинської районної державної адміністрації про стягнення 95900,00 грн. відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ТОВ "Ілатанмед" звернулося із апеляційною скаргою, в якій вважає його прийнятим з порушенням і неправильним застосування норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.

Зазначає, що справа переглядалася у Вищому господарському суді України, де постановою від 15.03.2016р. скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12 січня 2016 року та рішення господарського суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року у справі №916/1568/15, а справа направлена на новий розгляд до господарського суду Житомирської області.

Проте, 16 червня 2016 року господарський суд Житомирської області повторно відмовив у задоволенні позову, мотивуючи своє рішення тим, що зміна норм законодавства, яке діяло на час укладення між сторонами договору, не є підставою для визнання однієї сторони договору винною у понесених іншою стороною витратах у вигляді сплати податку згідно внесених змін до Податкового кодексу України, суму якого, на думку суду першої інстанції, позивач нарахував на свій розсуд.

Таким чином, господарський суд Житомирської області проігнорував думку Вищого господарського суду України, викладену у постанові від 15 березня 2016 року, про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної оцінки правовідносинам сторін за справою, які регулюються не податковим законодавством, адже, предметом доказування у справі є не податкові зобов'язання відповідача та/або наслідки невиконання ним цих зобов'язань, а його зобов'язання з оплати товару, отриманого за договором поставки та наслідки неналежного виконання саме цих зобов'язань.

Крім того, Вищий господарський суд України зазначав, що попередні судові інстанції не врахували та не надали оцінку тим обставинам, що заявлена до стягнення сума фактично є складовою вартості товару, яка на момент укладення договору і поставки товару не була включена в його ціну через звільнення від оподаткування податком на додану вартість, але на момент виконання відповідачем простроченого зобов'язання з оплати товару цей податок мав бути нарахований і включений до вартості товару, тому, отримавши кошти за товар, позивач нарахував собі податкове зобов'язання і сплатив податок до бюджету, внаслідок чого недоотримав від відповідача частину вартості товару, яка і вимагається до стягнення.

Отже, вірно встановивши обставини справи, а саме факт сплати позивачем податку на додану вартість та прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, господарський суд Житомирської області, без аналізу наявних у справі доказів, в тому числі письмових пояснень представника позивача від 18 травня 2016 року разом з доданими до них документами, вирішив, що позивачем не доведено спричинення йому збитків у контексті приписів Цивільного кодексу України, податкові зобов'язання позивача не стосуються договірних зобов'язань з відповідачем, а зміна у подальшому норм законодавства, яке діяло на час укладання між сторонами договору, не є підставою для визнання однієї сторони винною у понесених іншою стороною витратах, у вигляді сплати податку на додану вартість, які, на думку суду, позивач нарахував на свій розсуд.

Таким чином, господарський суд Житомирської області порушив вимоги ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України відповідно до якої господарський суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, зобов'язаний всебічно, повно та об'єктивно розглянути в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності і керуватись законом.

Крім того, з посиланням на абз. 2 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» № 6 від 23 березня 2012 року, ст. ст. 4-2, 4-3, 43 Господарського процесуального кодексу України вказує, що суд першої інстанції надав перевагу відповідачу, оскільки, не зважаючи на доведений в ході судового розгляду факт порушення відповідачем грошових зобов'язань за договором, без належних правових підстав вирішив, що збитків позивачу не було завдано.

Скаржник вважає, що у діях відповідача присутній склад господарського правопорушення з огляду на таке.

Зазначає, що 14 листопада 2013 року з відповідачем укладений договір № 1т, за умовами якого позивач зобов'язався у 2013 році поставити відповідачу кабінет діагностичний рухомий, зазначений в специфікації (додаток № 1 до договору), а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його.

Згідно з п. 3.1. договору загальна сума договору склала 1 370 000 гривень. Загальна сума договору визначена сторонами без урахування податку на додану вартість, оскільки у 2013 році операції з постачання кабінетів діагностичних рухомих не оподатковувались податком на додану вартість згідно з п. п. 197.1.27 п. 197.1. ст. 197 Податкового кодексу України.

Відповідач, згідно з п. 4.1. договору, зобов'язаний був провести оплату за поставлений товар за фактом поставки протягом 10 календарних днів у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань.

З посиланням на ст. 2 Бюджетного кодексу України, п. 187.7 ст. 187 , п. 188.1. ст. 188 , п. п. «в» п. 193.1. ст. 193, п. п. 194.1.1. п. 194.1. ст. 194, п.п. 200.1., п. 200.2., 200.3., 200.4., 200.6 ст. 200, п. 201.4., 201.10. Податкового кодексу України, ОСОБА_3 України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-УІ від 27 березня 2014 року та «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства» № 1200 - VII від 10 квітня 2014 року, постанову КМУ № 118 від 23 квітня 2014 року, абз. 2 п. 2 листа Міністерство доходів і зборів України у листі № 10295/7/99-99-19-04-02-17 від 06 травня 2014 року, зазначає, що відповідач, який мав сплатити за товар до 23 грудня 2013 року, однак порушив свій обов'язок щодо своєчасної та повної оплати товару, оскільки розрахунок був здійснений лише 15 квітня 2015 року, а тому у зв'язку із зміною законодавства, позивач сплатив податок на додану вартість за ставкою 7 відсотків.

Позивач, керуючись ст.ст. 216, 220, 224, 225, 226, 229 Господарського кодексу України звертає увагу, що ним понесені збитки у розмірі 95 900,00 грн., які підтверджуються податковими деклараціями з ПДВ за квітень - серпень 2015 року, а також платіжними дорученнями № 296 від 15 травня 2015 року, №298 від 18 травня 2015року, № 347 від 19 червня 2015 року, № 391 від 29 липня 2015 року та № 443 від 15 вересня 2015 року.

Просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 16 червня 2016 року у справі №906/1568/15 та прийняти нове рішення - про задоволення позову.

ТОВ "Ілатанмед" також подано додаткові пояснення від 26.09.2016р. та від 10.11.2016 року, у яких зазначає таке.

З посиланням на абз. 1,2,8 п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, Порядок ведення єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою КМУ від 29.12.2010р. №1246, п.п. 4,5,7.5,.7.7 Інструкції з підготовки і подання додаткових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затверджена наказом ДПА від 10.04.2008р. №233 зазначає, що ТОВ "Ілатанмед" уклало з ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м.Києві договір про визнання електронних документів від 02.08.2013р. №020820131.

Разом з тим, з посиланням на п. п.200.1, 200.2, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України зауважує, що ТОВ "Ілатанмед" ніколи не мало заборгованості зі сплати податку на додану вартість та завжди зараховувало суму від'ємного значення між податковими зобов'язаннями та податковим кредитом до складу податкового кредиту наступних періодів.

У відзиві на апеляційну скаргу Новоград-Волинської районна державна адміністрація зазначає, що не погоджується із апеляційною скаргою, з огляду на таке.

Так, 25 березня 2015 року рішенням районної ради було внесено зміни до районного бюджету на 2015 рік про виділення коштів з районних, сільських, селищних рад та за рахунок залишків бюджетних коштів, надало можливість 14 квітня 2015 року розрахуватися за пересувний флюорограф у розмірі 1 370 000 тис. грн.

З посиланням на п. 181.1 статті 181, п. 183.10 статті 183, п.197.1.27 п. 197.1. ст. 197 Податкового Кодексу України вказує, що позивач зареєстрований платником податку на додану вартість лише 1 січня 2014 року, тому вимоги щодо стягнення збитків у сумі 95900,00 грн. у зв'язку зі збільшенням своїх податкових зобов'язань з ПДВ у 2015 році за поставку товару у 2013 році є безпідставні та необґрунтовані.

Крім того, посилаючись на ст.ст. 224, 225, 226 Господарського кодексу України, ст. 22 Цивільного кодексу України звертає увагу, що позивачем не доведено фактичного понесення збитків, так як в позовній заяві від 15.10.2015 року вказується факт спричинення збитків в розмірі податкових зобов'язань з ПДВ на суму 95900,00 грн.

Вказує, що Новоград-Волинська районна державна адміністрація є державною установою, фінансується з державного бюджету та включена до Реєстру неприбуткових організацій і установ.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Крім того, від Новоград-Волинської районної державної адміністрації надійшли додаткові заперечення на апеляційну скаргу, у яких вказує, що відповідно до пункту 4.1 договору № 1т від 14 листопада 2013 року оплата за товар, який надано постачальником, проводиться за фактом поставки протягом 10 календарних днів, у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань. Проте, оскільки Новоград-Волинська райдержадміністрація є державною установою, фінансується з державного бюджету та включена до Реєстру неприбуткових організацій, установ та у звязку з повним зняттям бюджетної програми „Субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально- економічного розвитку окремих територій була відсутня фінансова можливість провести вчасний розрахунок за поставлений товар.

Відповідач зазначає, що в подальшому райдержадміністрацією вживалися всі належні заходи для врегулювання даного питання, а саме - були направлені листи народному депутату України ОСОБА_4 від 14.09.2014р. за №02-24/1740, Президенту України ОСОБА_5 від 10.12.2014 р. за № 02-24/2263, Премєр-міністру України ОСОБА_6 від 10.12.2014 р. за № 02-24/2263. На що була отримана відповідь від 26.01.2015 р. № 31-05220-02-3/2324 Міністерства фінансів України, що ОСОБА_3 України „Про Державний бюджет України на 2015 рік субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій не передбачена, для погашення даної кредиторської заборгованості повинні залучатися кошти місцевого бюджету. В подальшому, вказує відповідач, питання виділення коштів на погашення заборгованості Кабінету діагностичного рухомого „КРАС було винесено на розгляд 25 сесії, 25 березня 2015 року і рішенням № 504 „Про внесення змін до районного бюджету на 2015 рік виділено кошти з районних, сільських, селищної рад та спрямовані залишки бюджетних коштів.

Звертає увагу, що в пункті 3.1. договору чітко визначена ціна товару, яка становить 1 370 000, 00 грн. без ПДВ. Як встановлено ст. ст. 651, 652 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали договір, або уклали б його на інших умовах. Крім того, відповідно до ОСОБА_3 України „Про здійснення державних закупівель умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту конкурсних торгів або цінової пропозиції переможця процедури закупівлі.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ „Ілатанмед.

Ухвалою суду від 15.11.2016р. зобов'язано ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві у строк до 25 листопада 2016 року надати Рівненському апеляційному господарському суду довідку на підтвердження сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" ПДВ у розмірі 95 900, 00 грн. по господарській операції з постачання ТзОВ "Ілатанмед" () Новоград - Волинській районній державній адміністрації Житомирської області () автомобіля спеціального призначення (кабінет діагностичний рухомий) за видатковою накладною №СФ-00032 від 13.12.2013 року, вартість якого сплачена за платіжним дорученням №1 від 14.04.2015р. на суму 1 370 000,00 грн., що відображено у податковій накладній від 15.04.2015р. на суму 1 465 900,00 грн. (1 370 000,00 грн. + 95 900,00 грн.). Зобов'язано позивача (з метою прискорення отримання запитуваної інформації) негайно подати ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві копії податкової накладної від 15.04.2015р., податкових декларацій, де відображена зазначена у ній господарська операція (копії яких містяться в матеріалах справи). Уповноважено на отримання вказаної довідки та надання в судове засідання представника ТОВ "Ілатанмед" - ОСОБА_1, який представляє позивача у даній справі за довіреністю від 22.07.2016р.

Судом встановлено, що ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві та позивачем вимоги ухвали суду від 15.11.2016р. не виконано, а тому приходить до висновку про розгляд скарги за наявними у справі доказами.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 16 червня 2016 року у справі №906/1568/15 та прийняти нове рішення - про задоволення позову.

Представник відповідача заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення господарського суду законним та обґрунтованим. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ „Ілатанмед.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 14.11.2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" та Новоград-Волинською районною державною адміністрацією Житомирської області укладений договір № 1т (т.1 а.с.17-21).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язався у 2013 році поставити замовнику автомобіль спеціальної призначеності (код предмета закупівлі - 29.10.5). Кабінет діагностичний рухомий "КРАС" ТУ У 26.6 - 38183326 - 003:2012 (далі - товар), зазначений в специфікації (додаток 1), а замовник зобов'язався прийняти цей товар та оплатити його.

П. 1.2 договору передбачає, що найменування, номенклатура, асортимент та кількість товару зазначено в специфікації, що додається до цього договору і є його невід'ємною частиною.

Згідно із п.3.1 договору загальна сума цього договору складає 1 370 000,00 грн. без ПДВ.

У п. 3.2 договору сторони визначили, що товар не оподатковується ПДВ згідно п.п.197.1.27 п. 197.1. ст. 197 розділу V Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI із змінами та доповненнями.

Оплата за товар, який надано постачальником, проводиться за фактом поставки протягом 10 календарних днів у разі наявності та в межах відповідних бюджетних призначень (п.4.1 договору).

Пунктом 8.2. договору сторони визначили, що під форс - мажорними обставинами розуміються зовнішні та надзвичайні обставини, які не існували на час підписання договору, виникли поза волею сторін, у тому числі виконання Урядових рішень гарантованого фінансування, зміни законодавства України, які впливають на виконання договору сторонами. При цьому, термін виконання зобов'язань договору продовжується відповідно на період, протягом якого діяли такі обставини.

Відповідно до п. 10.1. договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2013 року, але в будь - якому разі - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято товар, визначений специфікацією, що підтверджується видатковою накладною №СФ-00032 від 13.12.2013р., довіреністю № 34 від 12.12.2013р., а також актом здавання-приймання медичного обладнання від 13.12.2013р. (т.1 а.с.24-26).

01.01.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" отримало свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість. (т.1 а.с. 14)

Як убачається із матеріалів справи та не заперечується відповідачем, останній у визначений договором строк не виконав зобов'язання з оплати поставленого товару.

Разом з тим, у період прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов'язання до Податкового кодексу України внесені зміни, відповідно до яких поставка виробів медичного призначення, які на момент укладення договору поставки були звільнені від оподаткування податком на додану вартість, стала оподатковуватись ПДВ за ставкою 7%.

Новоград-Волинська районна державна адміністрація оплатила поставлений товар 14.04.2015р., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 14.04.2015р. (т.1 а.с. 27).

Як зазначає позивач, отримавши 15.04.2015р. оплату за товар у розмірі 1370000,00грн, він нарахував собі податкові зобов'язання з ПДВ за ставкою 7 відсотків від отриманих коштів, які вніс до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року, таким чином збільшивши свої податкові зобов'язання з ПДВ на 95900,00 грн.

На підтвердження витрат на сплату податку на додану вартість позивач надав у матеріали справи податкові декларації з податку на додану вартість за квітень - серпень 2015 року, а також платіжні доручення №296 від 15.05.2015р., №298 від 18.05.2015р., №347 від 19.06.2015р., №391 від 29.07.2015р. та №443 від 15.09.2015р. (т.1 а.с. 28-35, 44-69).

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо розрахунку за товар, позивач, керуючись ст. 265 Господарського кодексу України, ст. ст. 530, 599, 610, 623, 692 Цивільного кодексу України, звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Новоград-Волинської районної державної адміністрації 95900,00грн. збитків, понесених у зв'язку із нарахуванням на вартість поставленого товару податку на додану вартість.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на момент проведення відповідачем оплати за товар після внесення змін до Податкового кодексу України позивач, як постачальник, був зобов'язаний нарахувати собі податкові зобов'язання з ПДВ за ставкою 7% від вартості товару і сплатити податок до бюджету.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року у справі №906/1568/15 відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" до Новоград-Волинської районної державної адміністрації про стягнення 95900,00грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.01.2016р. у даній справі рішення господарського суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року у справі №906/1568/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016р. у справі №906/1568/15 рішення господарського суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.01.2016р. скасовано та справу передано на новий розгляд до господарського суду Житомирської області.

У своїй постанові Вищий господарський суд України зазначив, що, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що зміна норм законодавства, яке діяло на час укладення між сторонами договору, не є підставою для визнання однієї із сторін правочину винною у понесених іншою стороною витратах, відтак невиконання відповідачем податкових зобовязань чи порушення приписів податкового законодавства не визнається за Цивільним кодексом України підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності у вигляді збитків.

Однак, такі висновки стали наслідком ненадання судами належної оцінки правовідносинам сторін за справою, які регулюються не податковим законодавством, адже, предметом доказування у справі є не податкові зобовязання відповідача та/або наслідки невиконання ним цих зобовязань, а його зобовязання з оплати товару, отриманого за договором поставки, та наслідки неналежного виконання саме цих зобовязань.

Крім того, суд касаційної інстанції вказав, що попередні судові інстанції не врахували та не надали оцінку тим обставинам, що заявлена до стягнення сума фактично є складовою вартості товару, яка на момент укладення договору і поставки товару не була включена в його ціну із-за звільнення від оподаткування податком на додану вартість, втім, як зазначає позивач, на момент виконання відповідачем простроченого зобовязання з оплати товару цей податок мав бути нарахований і включений до вартості товару, отже, отримавши кошти за товар, позивач нарахував собі податкове зобовязання і сплатив податок до бюджету, внаслідок чого недоотримав від відповідача частину вартості товару, яка і вимагається ним до стягнення.

Також, Вищий господарський суд України звернув увагу, що на підтвердження заявлених вимог позивачем подано податкові декларації з ПДВ за квітень серпень 2015 року, платіжні доручення за травень-вересень 2015 року із зазначенням сплачених сум ПДВ, якими останній, посилаючись на законодавчий обов'язок внесення суми ПДВ з оплаченого відповідачем товару, доводив розмір своїх позовних вимог.

Однак, ні обставини дійсного виникнення у позивача податкових зобов'язань за наслідком оплати відповідачем товару в 2015 році, ані сума таких зобов'язань та фактична її сплата до бюджету, а отже, відповідно, чи виник у відповідача борг на суму, заявлену до стягнення, судами не встановлювались та не оцінювались.

Наведене свідчить, вказує суд касаційної інстанції, що поза увагою судів залишилися питання, з якими пов'язується законність вирішення спору по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Як зазначалося вище, під час нового розгляду справи, рішенням господарського суду Житомирської області від 16 червня 2016 року у справі №906/1568/15 у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" до Новоград-Волинської районної державної адміністрації про стягнення 95900,00 грн. збитків відмовлено.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обовязок субєктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як убачається із матеріалів справи правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладеного ними договору поставки №1т від 14.11.2013р.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 712 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ч. 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, у п. 4.1. договору сторони передбачили, що оплата за товар, який надано постачальником, проводиться за фактом поставки протягом 10 календарних днів у разі наявності та в межах відповідних бюджетних призначень.

Як убачається із матеріалів справи, на виконання умов договору від 14.11.2013р. позивач поставив відповідачеві товар, визначений специфікацією, що підтверджується видатковою накладною №СФ-00032 від 13.12.2013р., довіреністю відповідача на отримання товару №34 від 12.12.2013р., а також актом здавання-приймання медичного обладнання від 13.12.2013р..

Проте, у визначений договором строк відповідач не виконав зобов'язання з оплати поставленого товару, що не заперечується сторонами. Оплату за отриманий товар відповідач здійснив лише 14.04.2015р., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 14.04.2015р.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як зазначалося вище, згідно із п.п.3.1, 3.2 договору загальна сума цього договору складає 1 370 000,00 грн. без ПДВ. Товар не оподатковувався ПДВ згідно п.п.197.1.27 п. 197.1. ст. 197 розділу V Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI із змінами та доповненнями.

Разом з тим, в період прострочення боржника ОСОБА_3 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності 01.04.2014р., та ОСОБА_3 України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства" внесені зміни до Податкового кодексу України, відповідно до яких поставка виробів медичного призначення, які на момент укладення договору поставки були звільнені від оподаткування податком на додану вартість, стала оподатковуватись ПДВ за ставкою 7%.

Так, п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України було доповнено підпунктом "в", згідно з яким операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, оподатковуються податком на додану вартість за ставкою 7 відсотків.

При цьому, пп. 197.1.27 п. 197.1 ст. 197 Податкового кодексу України, відповідно до якого на момент підписання договору поставки та фактичної поставки позивачеві передбаченого договором товару, від оподаткування ПДВ звільнялися операції з постачання виробів медичного призначення, був виключений.

Згідно з п. 187.7 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед бюджетом.

Крім того, у листі Міністерства доходів і зборів України від 06.05.2014р. № 10295/7/99-99-19-04-02-17 "Про податок на додану вартість" роз'яснено, що при проведенні операцій з постачання лікарських засобів та медичних виробів за бюджетні кошти податкові зобов'язання не нараховуватимуться лише у випадку, якщо першою подією була їх оплата, яка відбулася до 01.04.2014р. Якщо оплата за поставлені до 01.04.2014р. за рахунок бюджетних коштів лікарські засоби та медичні вироби проводиться з 01.04.2014р., то на дату оплати нараховується податок на додану вартість за ставкою 7 відсотків.

На підтвердження нарахування та сплати до Державного бюджету України податку у розмірі 7% від вартості поставленого товару, а саме 95 900 грн., позивач до матеріалів справи надав податкові декларації з ПДВ за квітень - серпень 2015 року та платіжні доручення відповідно до яких було сплачено ПДВ за квітень 2015 року №296 від 15.05.2015р. на суму 12000 та №298 від 18.05.2015р. на суму 2370 грн., за травень 2015 року №347 від 19.06.2015р. на суму 20460 грн., за червень 2015 року №391 від 29.07.2015р. на суму 52451 грн., за серпень 2015 року №443 від 15.09.2015р. на суму 37451 грн., разом 124 732 грн., копії яких містяться в матеріалах справи (т. 1 а.с.65-69).

З витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №14308380 від 14.09.2016р. убачається, що сума ПДВ у розмірі 95 900 грн. за податковою накладною від 15.04.2015р. увійшла до податкової декларації за квітень 2015 року, у якій зазначена загальна сума податкових зобов'язань у розмірі 320 468,00 грн. є (т.1 а.с. 28-30, т.2 а.с. 24)

Разом з тим, в матеріалах справи містяться листи ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м.Києві від 18.10.2016р. №14873/10/26-50-12-01 та від 18.10.2016р. №14734/10/26-50-12-01 у яких остання повідомляє, про отримання ними податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року та, що станом на 01.01.2015р. за ТОВ "Ілатанмед" обліковувалася переплата в сумі 110453,00 грн., а на 30.09.2015р. переплата складала 707, 68 грн.; за період з 01.01.2015р. по 30.09.2015р. нараховано або зменшено платежів в сумі 239 947,00 грн.; сплачено коштів в сумі 136 860,00 грн.

З огляду на наведе вище, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем правомірно нараховано та сплачено до Державного бюджету України податку на додану вартість у розмірі 95 900 грн. 00 коп..

Разом з тим, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок прострочення відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати отриманого товару, він нарахував собі податкові зобов'язання з ПДВ за ставкою 7% від вартості поставленого товару на дату отримання від відповідача коштів за товар і сплатив до бюджету цей податок, який на момент укладення договору і поставки відповідачеві товару не був включений в ціну медичного обладнання, тобто, поніс додаткові витрати в складі вартості товару, які вважає збитками.

За нормами ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

У ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України, зокрема, передбачено, що господарсько -правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Господарського кодексу України боржник, який прострочив виконання господарського зобов'язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

Згідно із ч.1 ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Статтею 22 Цивільного кодексу України, також, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

За загальним правилом збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов'язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах тощо.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У частині 1 ст. 225 Господарського кодексу України зазначено про те, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина.

У зв'язку із наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що можуть стягуватися як збитки податки, збори та інші обов'язкові платежі до бюджетів, інші публічно-правові платежі за умови, що вони є витратами, понесеними у зв'язку з порушенням договору, оскільки правопорушник зобов'язаний відшкодувати будь-які витрати незалежно від їх правової природи, якщо вони здійснені потерпілою стороною внаслідок порушення її права.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що моментом для віднесення публічно-правових платежів до складу збитків повинен бути доведений причинний зв'язок цих платежів з невиконанням зобов'язання боржником.

Як вже зазначалося, у п. 4.1. договору сторони передбачили, що оплата за товар, який надано постачальником, проводиться за фактом поставки протягом 10 календарних днів у разі наявності та в межах відповідних бюджетних призначень.

Оплату вартості отриманого товару відповідач здійснив лише 14.04.2015р., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 14.04.2015р.

Порушення зобов'язання полягає у невиконанні належним чином пунктів договору щодо сплати вартості поставленого товару у строки, визначені у ньому. Факт несвоєчасної оплати підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Зазначене також свідчить про наявність в його діях вини у невиконанні умов договору.

Причинний зв'язок між порушенням зобов'язання відповідачем і збитками полягає у тому, що якби розрахунок був проведений вчасно, позивач не нараховував би собі податкове зобов'язання, внаслідок чого недоотримав від відповідача частину вартості товару. Тому, у діях відповідача наявний повний склад правопорушення.

Разом з тим, твердження відповідача про те, що у п. 4.1 договору визначена умова розрахунку у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань не береться судом до уваги, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен довести факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Отже, надання чи ненадання доказів це право сторони. Але вибираючи спосіб захисту, який базований на ненаданні доказів, сторона несе ризик, що вона не зможе в подальшому посилатися на ті докази, яких вона не надала. Суд, в свою чергу, приймає рішення на підставі наданих доказів і не може передбачити існування у сторін додаткових доказів та документів.

Так, вказуючи на неможливість виконання грошового зобов'язання у визначений договором строк, відповідачем до суду апеляційної інстанції було надано лише докази звернень у 2014 році до народного депутата ОСОБА_4 (лист від 14.09.2014р. №02-24/1740), президента України ОСОБА_5 ( лист від 10.12.2014р. №02-24/2263), прем'єр - міністра України ОСОБА_6 (лист від 10.12.2014р. №02-24/2263), тобто звернення відбулися уже після укладення вказаного вище договору поставки №1т від 14.11.2013 року та отримання від позивача 13.12.2013р. товару. Також, відповідачем надано копію рішення Новоград - Волинської районної ради Житомирської області від 25.03.2015р. "Про внесення змін до районного бюджету на 2015р.".

Проте, відповідачем не надано будь - яких доказів на підтвердження того, що на момент укладання договору №1т від 14.11.2013 року, поставки товару на його виконання, настання строку оплати за договором, у нього були відсутні кошти та не спростовано твердження позивача про зворотнє.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Крім того, судова колегія зауважує, у цивільному законодавстві встановлено презумпцію вини боржника, тобто його вважають винним доти, доки він не доведе протилежного. Особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила усіх заходів, що від неї залежали, щодо належного виконання зобов'язання (ст. 624 ЦК).

Відповідач, як зазначалося, своєї вини у несвоєчасному розрахунку за товар не спростував, натомість, послався на відсутність бюджетних коштів, не подавши на підтвердження належних доказів.

За змістом частини другої статті 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно із ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

З огляду на наведене, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_2 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р.

Крім того, про наявність порушення відповідачем свого зобов'язання за договором поставки від 14.11.2013р. № 1т свідчить і рішення господарського суду Житомирської області від 13.07.2015 року у справі №906/472/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" до Новоград-Волинської районної державної адміністрації про стягнення 1878345,07грн., яким у зв'язку із сплатою 15.04.2015р., тобто після порушення провадження у справі, суми боргу у розмірі 1 370 000,00 грн., стягнуто з Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" 900,82 грн. - 3% річних, нарахованих за прострочення грошового зобов'язання за період з 24.12.2013р. по 31.12.2013р..

Виходячи із наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена до стягнення сума у розмірі 95 900 грн. фактично є складовою вартості товару, яка на момент укладення договору поставки товару не була включена в його ціну із-за звільнення від оподаткування податком на додану вартість, однак внаслідок зміни податкового законодавства у період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем, була нарахована та сплачена позивачем.

Отже, позивачем доведено понесення ним збитків у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 1т від 14.11.2013р., а тому приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення у повному обсязі.

Таким чином, судова колегія зазначає, що відображені вище висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки не відповідають обставинам справи, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтверджуються належними доказами та відповідають нормам чинного законодавства, відповідно, апеляційна скарга ТОВ "Ілатанмед" підлягає до задоволення.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

За наведених обставин, рішення господарського суду Житомирської області від 16.06.2016р. у справі №906/1568/15 підлягає скасуванню, а позов - задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст.49 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційних та касаційної скарг підлягають стягненню з відповідача на користь позивача .

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед", м. Київ задовольнити.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 16.06.16 р. у справі № 906/1568/15 скасувати.

Прийняти нове рішення. Позов задовольнити.

Стягнути з Новоград-Волинської районної державної адміністрації (11701, Житомирська область, м. Новоград - Волинський, вул. Шевченка, 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" (03680, м.Київ, пр. Академіка Глушкова, 40, корп. 5, оф. 716, ) 95900,00 грн. збитків, 1438 грн. 50 коп. витрат зі сплати судового збору за подання позову.

3. Стягнути з Новоград-Волинської районної державної адміністрації (11701, Житомирська область, м. Новоград - Волинський, вул. Шевченка, 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" (03680, м.Київ, пр. Академіка Глушкова, 40, корп. 5, оф. 716, ) 4890 грн. 90 коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної та апеляційних скарг.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити господарському суду Житомирської області.

5. Справу №906/1568/15 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Мельник О.В.