номер провадження справи 33/103/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 Справа № 908/2765/16

за позовом: Виробничо-комерційного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю Стальпром (49044, м. Дніпропетровськ, пров. Шевченка, 3)

до відповідача: Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом (01011, м. Київ, вул. Назарівська, 3) в особі Відокремленого підрозділу Атоменергомаш (71503, м. Енергодар Запорізької області, а/с 306)

про стягнення 16535,79 грн.

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 5 від 17.05.2016 р.,

ОСОБА_2 довіреність № 1 від 12.09.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність № 4691 від 27.11.2015 р.;

ВСТАНОВИВ:

Виробничо-комерційне підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю Стальпром звернулося в господарський суд Запорізької області із позовною заявою про стягнення з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Атоменергомаш суми 7334,99 грн. - 3% річних та суми 9200,80 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позов позивач посилався на те, що на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки № 20/05/55 від 03.08.2015 р. позивач за видатковими накладними поставив відповідачу ОСОБА_4 на загальну суму 766399,96 грн. Відповідач оплату ОСОБА_4 здійснив, але з порушенням строків. Неналежне виконання договірних зобовязань, щодо оплати товару потягло за собою нарахування передбачених ст. 625 ЦК України санкцій. Посилаючись на вищевикладене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 610, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 232 Господарського кодексу України, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18.10.2016 р. порушено провадження у справі № 908/2765/6, розгляд якої призначено на 29.11.2016 р.

Відповідач - у письмовому відзиві зазначив, що Атоменергомаш не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом. Починаючи з січня 2016 р. рахунки ДП НАЕК Енергоатом та усіх його відокремлених підрозділів, перебувають під арештом, накладеним державним виконавцем у рамках виконавчого провадження № 34029225, у звязку з чим, ВП АЕМ позбавлений можливості вільно розпоряджатися грошовими коштами, що перебувають на його рахунках. Проте, ВП АЕМ було вжито всіх залежних від нього заходів для здійснення оплати за отриману від позивача продукцію за Договором, внаслідок чого, заборгованість за Договором сплачена у повному обсязі.

За клопотанням присутніх у судовому засіданні представників сотрін судовий процес здійснювався без застосування засобів технічної фіксації.

В судовому засіданні 29.11.2016 р. позивачем була подана письмова заява (вих. б/н від 28.11.2016 р.) про уточнення позовних вимог, згідно якої, позивач, в порядку ст. 22 ГПК України, просить стягнути з відповідача суму 7333,53 грн. 3% річних та суму 8308,00 грн. втрат від інфляції.

За змістом п. 3.11 постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

В даному випадку, заява позивача, за своїм процесуальним характером, є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи, що вказана заява позивача не суперечать приписам статті 22 ГПК України, заява про зменшення розміру позовних вимог приймається судом до розгляду.

За таких обставин, предметом позову є вимога про стягнення з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Атоменергомаш суми 7333,53 грн. - 3% річних та суми 8308,00 грн. інфляційних втрат за порушення виконання грошового зобовязання.

В судовому засіданні 29.11.2016 р. прийнято і проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд знаходить підстави для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 03.08.2015 р. між позивачем (Постачальником) та відповідачем (Покупцем) було укладено договір поставки № 20/05/55 (далі Договір), за умовами якого Постачальник зобов'язався поставити в передбачені Договором строки Покупцю ОСОБА_5, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити ОСОБА_5.

Відповідно до п. 4.1 Договору оплата поставленої ОСОБА_5 здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника протягом двох місяців після отримання Покупцем партії ОСОБА_5.

Відповідно до умов Договору, позивач поставив відповідачу ОСОБА_5 на загальну суму 766399,96 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 7149 від 01.09.2015 р. на суму 319999,98 грн. та № 7170 від 16.09.2015 р. на суму 446399,98 грн.

ОСОБА_4 отримано уповноваженою особою відповідача за Довіреностями № 287 від 25.08.2015 р. та № 310 від 11.09.2015 р. (виданої на імя ОСОБА_6М.).

Відповідач за поставлену позивачем ОСОБА_5 розрахувався у повному обсязі, але з порушенням строків, встановлених Договором, що підтверджується випискою з особового рахунку 36.1 за період з 01.09.2015 р. по 10.10.2016 р.

Неодноразово на адресу відповідача позивачем направлялись листи (вих. № 16540 від 03.12.2015 р., № 16894 від 01.09.2016 р.) з вимогою погасити існуючу заборгованість.

Позовні вимоги про стягнення з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Атоменергомаш суми 7333,53 грн. - 3% річних та суми 8308,00 грн. інфляційних втрат за порушення виконання грошового зобовязання, стали предметом судового розгляду у даній справі (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного ними Договору, який породив взаємні обовязки: обовязком позивача стало передання відповідачу ОСОБА_5, а обовязком відповідача прийняття ОСОБА_5 і оплата її вартості на умовах, визначених Договором.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 статті 193 ГК України).

За приписами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать долучені до матеріалів справи копії видаткових накладних, позивач належним чином виконав свої договірні зобовязання поставив відповідачу ОСОБА_5 на загальну суму 766399,96 грн.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами пункту 4.1 Договору, оплата поставленої ОСОБА_5 здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника протягом двох місяців після отримання Покупцем партії ОСОБА_5.

Згідно долучених до матеріалів справи видаткових накладних № 7149 та № 7170 ОСОБА_5 відповідачу було поставлено 01.09.2015 р. та 16.09.2015 р., відповідно.

Враховуючи дати поставок за переліченими вище видатковими накладними та умови п. 4.1 Договору, строк оплати за видатковою накладною № 7149 від 01.09.2015 р. становить до 01.11.2015 р., а за видатковою накладною № 7170 від 16.09.2015 р. до 16.11.2015 р.

Проте, відповідач у визначені Договором строки оплату отриманої ОСОБА_5 не здійснив.

Долученою до матеріалів справи випискою з особового рахунку 36.1 за період з 01.09.2015 р. по 10.10.2016 р. підтверджується несвоєчасна оплата відповідачем отриманої ОСОБА_5.

Отже, відповідач не виконав своє зобовязання щодо своєчасної оплати отриманої ОСОБА_5, чим порушив умови Договору та вимоги чинного законодавства.

Правові наслідки порушення грошового зобовязання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також розяснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

У пункті 30.1 статті 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні визначено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

За змістом п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Враховуючи викладене, а також приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, судом перевірено розрахунок 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство. При цьому, суд виходив з дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат.

Суд відзначає, що вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню. Так, за заявлений позивачем період часу, окремо, за кожною видатковою накладною, належний до стягнення розмір суми 3% річних становить суму 7040,97 грн., тому в решті позовної вимоги про стягнення 3% річних слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

Вимога ж про стягнення втрат від інфляції підлягає задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд виходив з наступного:

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, врахувавши приписи постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, листа ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р., дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції, вимога про стягнення інфляційних втрат задовольняється судом в заявленому розмірі 8308,00 грн.

За таких обставин, позов задовольняється частково, в іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 1352,09 грн. судового збору

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом (01011, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) в особі Відокремленого підрозділу Атоменергомаш (71503, м. Енергодар Запорізької області, а/с 306, ) на користь Виробничо-комерційного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю Стальпром (49044, м. Дніпропетровськ, пров. Шевченка, 3, , р/р № 6000 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305299) суму 7040 (сім тисяч сорок) грн. 97 коп. три відсотки річних, суму 8308 (вісім тисяч триста вісім) грн. 00 коп. втрат від інфляції та суму 1352 (одна тисяча триста пятдесят дві) грн. 09 коп. судового збору.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 02.12.2016 р.

Суддя М.В. Мірошниченко