ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2016р. Справа № 914/2675/16

За позовом:Фермерського господарства ОСОБА_1, Львівська обл., Сокальський р-н, с. Тартаків;
до відповідача:Прокуратури Львівської області, м. Львів;
про:стягнення 1000000,00 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача: не зявився;
від відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність №05/2-1203вих.-16 від 01.11.2016р.).

Представнику відповідача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового процесу не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

18.10.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Фермерського господарства ОСОБА_1 (надалі Позивач) до Прокуратури Львівської області (надалі Відповідач) про стягнення 1000000,00 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області. Крім цього, у позовній заяві позивачем було заявлено клопотання про винесення окремої ухвали щодо встановлення підсудності даної справи.

Ухвалою суду від 21.10.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 24.11.2016р.

Представник позивача в судове засідання не зявився. 11.11.2016р. на адресу суду від представника позивача надійшов супровідний лист №846 від 09.11.2016р. з переліченими в ньому клопотаннями, зокрема:

- клопотаннями №841 від 09.11.2016р., відповідно до якого представник просить суд: розглядати справу без його участі у звязку з сімейними обставинами та складним фінансовим становищем; у випадку виявлення судом того, що позовну заяву подано до неналежного відповідача, замінити первісного відповідача належним або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Також у вказаному клопотанні представник зазначає, що на вимогу суду він готовий надати наявні докази та інформацію, яких на думку суду, не вистачає.

- клопотання №842 від 09.11.2016р. з додатками, відповідно до якого представник позивача просить суд припинити провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарському суді.

- клопотання №843 від 09.11.2016р. про долучення до матеріалів справи документів з додатками.

- клопотання №844 від 09.11.2016р. пояснення по справі, на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 21.10.2016р.

15.11.2016р. від позивача на адресу суду надійшло клопотання №847 від 09.11.2016р., яким направлено оригінали документів згідно переліку, які представник позивача просить суд повернути після їх огляду в судовому засіданні.

Розглянувши клопотання позивача про винесення окремої ухвали щодо визначення підсудності, яке розцінюється судом як клопотання про винесення окремої ухвали щодо визначення підвідомчості, суд прийшов до висновку, що таке задоволенню не підлягає, оскільки господарсько-процесуальним законодавством не передбачено винесення таких ухвал. Натомість процесуальні дії суду щодо порушення провадження у справі та прийняття позовної заява до розгляду (що відбулося в даному випадку) свідчать про те, що спір підвідомчий господарському суду.

Суд, розглянувши клопотання позивача про припинення провадження у справі з тієї підстави, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, вважає, що таке задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 3.2. постанови №10 від 24.10.2011р., господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

Враховуючи те, що у позові заявлено лише вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної діями суб'єкта владних повноважень, така вимога не обєднується з вимогою вирішити публічно-правовий спір, сторони спору за своїм суб'єктним складом відповідають ст. 1 ГПК України, спір є підвідомчий господарському суду, а тому суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про припинення провадження у справі.

Крім цього, як вбачається з наявної в матеріалах справи ухвали Апеляційного суду Львівської області від 04.10.2016р. у справі №461/1930/16 за позовом ФГ Бурки ОСОБА_3 до Прокуратури Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у вказаній ухвалі судом апеляційної інстанції встановлено, що в силу приписів п. 3.2. постанови Пленуму ВГС України постанови №10 від 24.10.2011р. дану категорію спорів слід розглядати в порядку господарського судочинства.

Відтак, за наявних обставин припинення провадження у справі призведе до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи.

З приводу тверджень позивача щодо надання документів на вимогу суду, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Так, п. 4 ч. 1 ст. 65 ГПК України визначено, що з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя вчиняє в необхідних випадках такі дії по підготовці справи до розгляду: зобов'язує сторони, інші підприємства, установи, організації, державні та інші органи, їх посадових осіб виконати певні дії (звірити розрахунки, провести огляд доказів у місці їх знаходження тощо); витребує від них документи, відомості, висновки, необхідні для вирішення спору, чи знайомиться з такими матеріалами безпосередньо в місці їх знаходження.

Враховуючи те, що при порушенні провадженні судом було витребувано від сторін відповідні документи та пояснення, які на думку суду, є необхідними для розгляду справи, створено сторонам необхідні, рівні умови для здійснення своїх процесуальних прав та обовязків, в т.ч. для подання доказів, які на їх думку підтверджують/спростовують позовні вимоги, суд не вправі визначати докази, які повинна подати та чи інша сторона, оскільки таке може призвести до порушення принципу змагальності у судовому процесі.

Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги ФГ Бурки ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 06.08.2013р. позивач звернувся до прокуратури Львівської області з заявою про кримінальне правопорушення, відповідно до якої просило зареєструвати заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, відкрити кримінальне провадження відносно судді Сокальського районного суду, визнати ФГ Бурки ОСОБА_3 потерпілою стороною у даному кримінальному провадженні. Вказана заява була мотивована насамперед тим, що 08.12.2005р. суддею Сокальського районного суду винесено завідомо неправосудну постанову, в результаті прийняття якої ФГ Бурки ОСОБА_3 незаконно було позбавлено права приватної власності, а представника фермерського господарства незаконно звинувачено у скоєнні злочину та адміністративного правопорушення, як наслідок порушено конституційні права, гарантовані ст.ст. 3, 8, 13, 19, 40, 41, 55, 62, 64, 68, 129 Конституції України, спричинено фермерському господарству збитків більш ніж на 100000,00 грн. Листом вих. №59-63-13 від 20.08.2013р. прокуратура Сокальського району Львівської області повідомила позивача про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, розяснено про обовязковість та законність судового рішення до моменту його скасування в апеляційному або касаційному порядку. На думку позивача, дії прокуратури при розгляді заяви являються протиправними тому, що заява про кримінальне правопорушення повинна була розглядатися за правилами КПК України, а не в порядку ЗУ «Про звернення громадян». Дії посадових осіб прокуратури при розгляді заяви не відповідали приписам ст.ст.55, 56, 214 КПК України, що в свою чергу позбавило позивача гарантованих ст. 40 Конституції України, ст.ст. 55, 56 КПК України прав, спричинило страждання, які полягли у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань, а тому для відновлення попереднього стану на його користь підлягає стягненню 1000000,00 грн. моральної шкоди.

Представник відповідача в судове засідання зявився, просив у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позовних вимог зазначив, що в порушення ст. 303 КПК України позивачем не надано доказів, зокрема, судового рішення про визнання неправомірними дій, бездіяльності чи рішення прокуратури щодо розгляду заяви позивача вих. №400 від 06.08.2013р. Позивачем не додано жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у звязку з приниженням його ділової репутації. Відтак позивачем не доведено наявності шкоди, протиправності діяння прокуратури при розгляді заяви, наявності причинного звязку між шкодою і протиправним діянням прокуратури та вини останньої в її заподіянні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.08.2013р. ФГ Бурки ОСОБА_3 звернулося до прокуратури Львівської області з заявою про кримінальне правопорушення в порядку ст.ст. 8, 40 Конституції України, ст.ст. 55, 56, 214 КПК України (№400 від 06.08.2013р.), відповідно до якої просило:

- зареєструвати заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань;

- відкрити кримінальне провадження відносно судді Сокальського районного суду Побережника В.Г., який зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересів служби та в порушення ст.ст. 6, 8, 9, 19, 40, 55, п. 1-4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 6, 10 ЗУ «Про статус суддів» не виконав вимог ст.ст. 40, 55 Конституції України при розгляді скарги фермерського господарства та 08.12.2005р. виніс завідомо неправосудну постанову, в результаті чого фермерське господарство ОСОБА_1 незаконно було позбавлено права приватної власності, представника фермерського господарства незаконно звинувачено у скоєнні злочину та адміністративного правопорушення та, як наслідок, порушено конституційні права, гарантовані ст.ст. 3, 8, 13, 19, 40, 41, 55, 62, 64, 68, 129 Конституції України, спричинено фермерському господарству збитків більш ніж на 100000,00 грн.;

- визнати ФГ Бурки ОСОБА_3 потерпілою стороною у даному кримінальному провадженні.

Вказана заява була зареєстрована у прокуратурі Львівської області 09.08.2013р. за вх. №8909 та листом від 09.08.2013р. №06/1-г скерована прокуратурою Львівської області в.о. прокурора Сокальського району для розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.08.2013р. прокуратурою Сокальського району розглянуто заяву ФГ Бурки ОСОБА_3 від 06.08.2013р. за результатами чого складено лист №59-63-13 від 20.08.2013р. У листі, зокрема, йдеться про те, що згідно п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 13.06.2007р. №8 та ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Розяснено заявнику, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, оскарження у будь який спосіб судових рішень поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. На підставі наведеного, а також відсутності у зверненні обставин, передбачених п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, що можуть свідчити про вчинення суддею кримінального правопорушення, заявнику було відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР. Також розяснено право на оскарження в порядку ст. 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора.

Матеріали справи свідчать про те, що не погодившись з діями/бездіяльністю прокурора щодо розгляду заяви, зокрема, невнесенні останнім заяви про кримінальне правопорушення до ЄРДР, позивач в серпні 2013 року звернувся з відповідною скаргою до Сокальського районного суду Львівської області. Ухвалою слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 01.11.2013р. у справі №454/2434/13-к у задоволенні скарги ФГ Бурки ОСОБА_3 було відмовлено. В резолютивній частині ухвали зокрема, зазначено, що її повний текст оголошено 05.11.2016р., ухвала оскарженню не підлягає.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури при розгляді заяви не відповідали приписам ст.ст.55, 56, 214 КПК України, що позбавило позивача гарантованих ст. 40 Конституції України, ст.ст. 55, 56 КПК України прав, спричинило страждання, які полягли у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань. А тому, для відновлення порушених прав позивач просить суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ФГ Бурки ОСОБА_3 1000000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді заяви про кримінальне правопорушення вих. №400 від 06.08.2013р.

Відповідач в свою чергу проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (положення п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У пункті 5 вказаної вище постанови, Верховний Суд України відмітив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобовязаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.

Частиною 1 ст. 304 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Наявними матеріалами справи підтверджено, що позивач не погодився з відмовою прокурора у внесенні його заяви до ЄРДР та оскаржив таку бездіяльність прокуратури до суду.

Статтею 307 КПК України визначено, що за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобовязання припинити дію; 3) зобовязання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, у задоволенні скарги ФГ Бурки ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора було відмовлено, про що свідчить ухвала слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 01.11.2013р. у справі №454/2434/13-к.

Суд зазначає, що відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі наявності у діях правопорушника усіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності, а саме: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою та вини заподіювача шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГС України від 05.10.2015р. у справі №910/4290/15-г.

Однак, на підставі наведеного, судом встановлено відсутність у діях відповідача протиправної поведінки, як обовязкового елементу цивільного правопорушення, яка в даному випадку та в силу приписів КПК України може бути підтверджена лише одним доказом ухвалою слідчого судді (за результатами розгляду скарги) про скасування рішення прокурора або зобовязання припинити дію, або зобовязання вчинити певну дію.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача. Більше того, зі змісту позовної заяви, зокрема, частини обґрунтування спричинення моральної шкоди вбачається, що дана позовна вимога на думку суду, спрямована не на захист немайнових прав та інтересів позивача по справі ФГ Бурки ОСОБА_3, а представника юридичної особи ОСОБА_4.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, причинового зв'язку між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову в позові.

З приводу клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, як такого, що пропущений з поважних причин, суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 2.2. постанови від 29.05.2013р. №10, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Як вказав Пленум ВСУ в п. 23 постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК і статтею 37 Закону про пресу.

Таким чином, заява позивача про поновлення строку позовної давності судом відхиляється.

Зважаючи на те що п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, підстав для стягнення судового збору з позивача в дохід державного бюджету немає.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 22, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 29.11.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.