ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2016 року Справа № 904/43/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Джихур О.В., Виноградник О.М.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від позивача: Левченко М.В. представник, довіреність №б/н від 26.08.2016 року;

від відповідача-1: Гезь А.С. представник, довіреність №475 від 10.11.2016 року;

від відповідача-1: Пелепецький В.Д. представник, довіреність №100 від 27.04.2016 року;

від відповідача-2: представник у судове засідання не з'явився;

від відповідача-3: представник у судове засідання не з'явився;

від третьої особи: Пархоменко О.Л. представник, довіреність №09-32/345 від 11.07.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", Приватного акціонерного товариства "Термолайф" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі № 904/43/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд", м.Дніпропетровськ

до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ

відповідача-2: Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", м. Харків

відповідача-3: Приватного акціонерного товариства "Термолайф", м.Харків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ

про визнання договорів про відкриття кредитних ліній та поруки недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16:

- визнано недійсним договір про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №26-В/12/66/ЮО, укладений між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (нове найменування - Публічне акціонерне товариство "Сбербанк");

- визнано недійсним договір про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №30-В/12/66/ЮО, укладений між Приватним акціонерним товариством "Термолайф" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії";

- визнано недійсним договір поруки від 04.09.2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" в частині забезпечення виконання недійсних зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №26-В/12/66/ЮО, укладеним між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії"; договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року № 30-В/12/66/ЮО, укладеним між Приватним акціонерним товариством "Термолайф" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії";

- з Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" стягнуто 3 654 грн. судового збору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16 накладено арешт на майно, яке передане в забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року № 26-В/12/66/ЮО, а саме:

- нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в іпотеку Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" іпотечного договору від 13.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д., зареєстрованого в реєстрі за №5139;

- прості іменні акції в кількості 1647 штук, бездокументарна форма, емітент - Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод", частка в статутному капіталі емітента, що відповідає кількості цінних паперів, становить 50,52147%, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Аромасервіс" договору застави застави цінних паперів від 13.09.2012 року;

- прості іменні акції в кількості 1613 штук, бездокументарна форма, емітент - Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод" (відповідач), частка в статутному капіталі емітента, що відповідає кількості цінних паперів, становить 49,47853%, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Акціонерним товариством з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" (Кіпр) (Ргіvаtе соmраnу limited by shares "CARBO TRADING LIMITED" договору застави цінних паперів від 13.09.2012 року;

- обладнання в кількості 690 одиниць, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" договору застави №1 від 12.09.2012 року ;

- основні засоби - транспорт в кількості 48 одиниць, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" договору застави від 13.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. та зареєстрованого в реєстрі за №5138;

- основні засоби в кількості 18 одиниць, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" договору застави від 13.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. та зареєстрованого в реєстрі за №5158;

- основні засоби - споруди з передавальними пристроями в кількості 105 одиниць, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" договору застави №2 від 12.09.2012 року;

- товари в обігу, готова продукція, виробничі запаси (вугільний концентрат), що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" договору застави №3 від 12.09.2012 року;

накладено арешт на майно, яке передане в забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №30-В/12/66/ЮО, а саме:

- нежитлові будівлі літ. ВО-3 загальною площею 2267,5 кв.м., літ. ВН-1-6 загальною площею 11221,3 кв.м., реєстраційний номер 33001424, які знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в іпотеку Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Термолайф" іпотечного договору від 13.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д., зареєстрованого в реєстрі за №5135;

- прості іменні акції в кількості 50 штук, бездокументарна форма, емітент - Приватне акціонерне товариство "Термолайф", частка в статутному капіталі емітента, що відповідає кількості цінних паперів, становить 10%, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з ОСОБА_6 договору застави застави цінних паперів від 13.09.2012 року;

- прості іменні акції в кількості 450 штук, бездокументарна форма, емітент - Приватне акціонерне товариство "Термолайф", частка в статутному капіталі емітента, що відповідає кількості цінних паперів, становить 90%, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Менеджмент Логістік Компані" договору застави цінних паперів від 13.09.2012 року;

- основні засоби - обладнання в кількості 265 одиниць, яке знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерному товариству "Термолайф" договору застави №1 від 12.09.2012 року;

- основні засоби - споруди з передавальними пристроями в кількості 17 одиниць, що знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, які передані в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Термолайф" договору застави №2 від 12.09.2012 року;

- автомобіль марки Volkswagen Multivat, 2012 року випуску, реєстраційний номер АХ2037СТ, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44, який переданий в заставу Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Термолайф" договору застави від 22.01.2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою ОД. та зареєстровано в реєстрі за №255.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" звернулось з апеляційною скаргою, якою, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням та ухвалою суду першої інстанції Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод" звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд в частині визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №26-В/12/66/ЮО, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", на суму кредиту 13186,48 доларів США та в частині визнання недійсним договору поруки від 04.09.2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" в частині забезпечення виконання недійсних зобов'язань у сумі 13186,48 доларів США за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №26-В/12/66/ЮО, укладеним між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", рішення скасувати і в цій частині у задоволенні позову відмовити, а також скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулось з апеляційною скаргою, якою, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд зазначене рішення скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Термолайф" звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд в частині визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №30-В/12/66/ЮО, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Термолайф" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", у сумі 94 557, 1 доларів США та в частині визнання недійсним договору поруки від 04.09.2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" в частині забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 року №30-В/12/66/ЮО, укладеним між Приватним акціонерним товариством "Термолайф" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", у сумі 94557,1 доларів США, його скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині; окрім того, просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16.

На стадії апеляційного провадження справи Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Приватним акціонерним товариством "Термолайф" заявлені клопотання про зняття арешту з їх майна, що був накладений ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16. Товариством з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» подано клопотання про зупинення провадження у справі №904/43/16 до вирішення пов'язаної з нею справи №922/6554/15, що розглядається Господарським судом Харківської області.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників позивача, відповідача-1 та третьої особи, дослідивши матеріали справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2005 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (третя особа) та Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" (2-й відповідач) укладений Кредитний договір № 15-93/17-7671/05 про відкриття кредитної лінії.

Також між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Приватним акціонерним товариством "Термолайф" (3-й відповідач) були укладені кредитні договори №15-93/19-2560/07 від 25.06.2007 року, №15-93/19-2562/07 від 25.06.2007 року, №15-93/19-24/11 від 04.03.2011 року та № 15-93/19-3/11 від 02.02.2011 року.

04.09.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" укладений договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО, на виконання п. 4.1 якого Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" відкрило Приватному акціонерному товариству "Харківський коксовий завод" позичковий рахунок для обліку кредиту №5845.

05.09.2012 року та 06.09.2012 року двома траншами в сумі 7 163 186,48 доларів США та 2 197,74 доларів США 1-й відповідач надав 2-му відповідачу на його позичковий рахунок кредит на загальну суму 7 165 384,22 доларів США. Платіжними дорученнями №30924345 від 05.09.2012 року та №31129703 від 06.09.2012 року вказані суми були перераховані на поточний рахунок 2-го відповідача, відкритий там же - у Публічному акціонерному товаристві "Дочірній банк Сбербанку Росії".

04.09.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та Приватним акціонерним товариством "Термолайф" укладений договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО, на виконання п. 4.1 якого Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" відкрило Приватному акціонерному товариству "Термолайф" позичковий рахунок для обліку кредиту №5873.

05.09.2012 року та 06.09.2012 року траншами на загальну суму 30 980 000,00 доларів США 1-й відповідач надав 3-му відповідачу на позичковий рахунок кредит платіжними дорученнями №30926142 від 05.09.2012 року на суму 7 163 274,13 доларів США, №31130655 від 06.09.2012 року на суму 2 149,02 доларів США та №31120371 від 06.09.2012 року на суму 23 814 576, 85 доларів США. Вказані кошти були в повному обсязі перераховані на поточний рахунок 3-го відповідача, відкритий там же - у Публічному акціонерному товаристві "Дочірній банк Сбербанку Росії".

04.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (1-й відповідач) укладено договір поруки, відповідно до якого позивач поручився за виконання Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Приватним акціонерним товариством "Термолайф" їх кредитних зобов'язань перед 1-м відповідачем згідно з договорами про відкриття кредитних ліній №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року та №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року.

Згідно п. 1.5. договору про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року кредит надається на рефінансування заборгованості за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/17-7671/05, укладеним між позичальником (2-м відповідачем) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 20 вересня 2005 року.

Пунктом 1.5 договору про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року передбачено, що кредит надається на рефінансування заборгованості за Кредитним договором № 15-93/19-2560/07 від 25.06.2007 року, Кредитним договором №15-93/19-24/11 від 04.03.2011 року, Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №15-93/19-3/11 від 02.02.2011 року, Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №15-93/19-2562/07 від 25.06.2007 року, укладеними між позичальником (3-м відповідачем) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

Звернувшись до суду з позовом позивач зазначив, що, на його думку, отримані 2-м відповідачем та 3-м відповідачем кредитні кошти не є кредитами відповідно до чинного законодавства України, а договори про відкриття кредитних ліній №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року та №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року мають бути визнані судом недійсними з підстав недодержання 1-м відповідачем в момент їх укладення вимог закону, встановлених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України та ч. 5 ст. 52 Закон України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 року №2121-ІІІ в редакції від 19.08.2012 року. В свою чергу, договір поруки від 04.09.2012 року, укладений між позивачем та 1-м відповідачем, також є недійсним, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність кредитних договорів спричиняє недійсність договору поруки.

Задовольнивши позов, місцевий господарський суд виходив з того, що кредитні договори суперечать положенням ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" та Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" є спорідненими особами внаслідок опосередкованого володіння державою Російська Федерація 10-ма і більше відсотками їх статутного капіталу, а також внаслідок незалежної від формального володіння можливості значного впливу на їх управління та діяльність, зокрема, через афілійованих осіб контролерів.

Проте з таким висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки вважає, що оскаржуване рішення прийнято внаслідок невірного тлумачення норм матеріального права.

Так, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст.1 Господарського процесуального кодексу України), право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право.

Згідно ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичної особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Отже, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин Цивільний кодекс України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 Цивільного кодексу України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Оцінюючи встановлені правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами спірних правочинів не було допущено порушень законодавства при укладанні кредитних договорів.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" №2121-ІІІ від 07.12.2000 року в редакції, яка діяла на час укладання спірних правочинів (надалі - Закон), банку забороняється надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною особою банку.

Таким чином, вирішення даного спору прямо залежить від кваліфікації Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Публічного акціонерного товариства «Дочірний банк Сбербанку Росії» як пов'язаних між собою осіб.

Позивач, з яким погодився місцевий господарський суд, стверджує, що зазначені банки є пов'язаними особами в розумінні ст. 52 Закону.

Колегія суддів вважає цей висновок хибним та таким, що прямо суперечить законодавству України.

Згідно положень ч.2 ст. 52 Закону в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, пов'язаними особами для цілей даного закону визнавалися:

1) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку;

3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;

4) керівники та контролери споріднених осіб банку;

5) керівники та контролери афілійованих осіб банку;

6) афілійовані особи банку;

7) споріднені особи банку;

8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1 - 5 цієї частини;

9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.

Правовідносини, встановлені у даному спорі, не містять ознак, зазначених у п. 1 ч.2 ст. 52 Закону, оскільки положення даного пункту пов'язують виключно банк та представників його менеджменту.

Ознаки п. 2 ч.2 ст. 52 Закону також відсутні. Відповідно до положень ст. 2 Закону (визначення термінів) істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Вищезазначені банки не приймають участь у статутному капіталі одне одного, не є акціонерами друг друга та не мають відповідного впливу.

Ознаки п.3 ч.2 ст. 52 Закону відсутні, оскільки зазначений пункт стосується виключно фізичних осіб. Так, відповідно до ст. 2 Закону керівники юридичної особи - керівник підприємства, установи, члени виконавчого органу та ради (спостережної ради) юридичної особи.

Ознаки п.4 ч.2 ст. 52 Закону також відсутні, оскільки жодний з зазначених банків не є керівником або контролером споріднених осіб другого банку. Так, відповідно до ст. 2 Закону контролером є фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином. Там же надано визначення спорідненої особи, якою є юридична особа, яка має спільних з банком власників істотної участі.

В аспекті цього пункту колегія суддів підкреслює, що дефініція норми п.4 ч.2 ст. 52 Закону вимагає саме здійснення функції контролю за спорідненими особами або керівництва спорідненими особами. Безспірним фактом є те, що кожен із зазначених банків не керує і не контролює власників істотної участі іншого банку.

Так, власником істотної участі Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії" є Відкрите акціонерне товариство "Сбербанк Росії". Власником істотної участі Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк" є Державна корпорація "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк). Жодний з двох банків-резидентів не є контролером Відкритого акціонерного товариства "Сбербанк Росії" або Державної корпорації "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк).

Також з урахуванням наведеного у ст. 2 Закону визначення афілійованої особи банку (будь-яка юридична особа, в якій банк має істотну участь або яка має істотну участь у банку) апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність ознак, передбачених п.5 ч. 2 ст. 52 Закону, оскільки жодний із зазначених Українських банків не є керівником або контролером афілійованих осіб іншого банку.

Оскільки зазначені банки-резиденти не є афілійованими особами один відносно одного, відсутні ознаки, визначені п. 6 ч. 2 ст. 52 Закону.

Також відсутні ознаки, визначені п. 7 ч. 2 ст. 52 Закону, оскільки зазначені Українські банки не є спорідненими особами один одному. При цьому апеляційним господарським судом враховано наведені у ст. 2 Закону визначення спорідненої особи банку (юридична особа, яка має спільних з банком власників істотної участі) та істотної участі (пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи).

Для висновку про спорідненість двох зазначених Українських банків необхідно встановити спільних для обох банків учасників істотної участі. При цьому істотна участь передбачає як пряме, так і опосередковане володіння особою статутним капіталом.

Держава Російська Федерація не є прямим володільцем статутного капіталу жодного із названих вище Українських банків, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що в аспекті ознак п. 7 ч. 2 ст. 52 Закону мова може йти виключно про опосередковане володіння.

Законодавство України, яке діяло на час вчинення оспорюваних правочинів, не містило вичерпної дефініції опосередкованого володіння капіталом. Разом з тим, у п. 1.4 Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011 року №306 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.10.2011року за №1204/19942, яке було чинним на час укладання оспорюваних договорів, визначалося, що опосередковане володіння участю в банку/юридичній особі настає, якщо особа самостійно або спільно з іншими особами (групою асоційованих осіб або групою інших осіб, пов'язаних угодою або спільними економічними інтересами, відносинами економічної та/або організаційної залежності, у тому числі двом особам, кожна з яких не має контролерів та одночасно є контролерами однієї юридичної особи (групи юридичних осіб): здійснює контроль прямого власника участі в банку/юридичній особі та/або здійснює контроль групи прямих власників банку/юридичної особи та/або здійснює контроль особи, яка здійснює контроль зазначених вище осіб та/або набуває права голосу в розмірі 10 і більше відсотків статутного капіталу банку на загальних зборах учасників банку/юридичної особи за дорученням учасника (учасників) банку/юридичної особи та/або має незалежну від формального володіння можливість вирішального впливу на керівництво чи діяльність банку/юридичної особи чи будь-якої зазначеної вище юридичної особи та/або здійснює контроль групи осіб, яка здійснює контроль зазначених вище осіб. Цей перелік опосередкованого володіння не є вичерпним.

Оцінюючи наведену вище дефініцію у сукупності із системним тлумаченням положень Закону щодо істотної участі та контролю, колегія суддів приходить до висновку, що необхідною умовою (сonditio sine qua non) кваліфікації відносин як відносин опосередкованого володіння капіталом банку є здійснення одним суб'єктом контролю або вирішального впливу на діяльність обох банків.

З урахуванням викладеного, на підставі аналізу спірних правовідносин апеляційний господарський суд вважає, що такого суб'єкта не існує.

Відхиляючи посилання позивача про здійснення впливу (контролю) на обидва банки державою Російська Федерація, слід зазначити, що держава Російська Федерація ніяким чином не впливає і не може впливати на діяльність Центробанку Російської Федерації, який є власником істотної участі Відкритого акціонерного товариства "Сбербанк Росії", який, в свою чергу, є власником істотної участі Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії".

При цьому апеляційним господарським судом враховано, що імперативними нормами Конституції Російської Федерації органам державної влади заборонено втручатися у діяльність Центробанку Росії, що свідчить про неможливість контролю (впливу) держави Російської Федерації на діяльність Центробанку Росії і таким чином унеможливлює опосередковане володіння держави Російської федерації капіталом Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Щодо участі державних посадовців Російської Федерації в діяльності Центробанку Російської Федерації (ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9), слід зазначити, що відповідно до відкритих до ознайомлення біографій цих публічних осіб, зазначенні посадовці під час зайняття посад в уряді Російської Федерації не займали керівних посад в Центробанку Російської Федерації, а перебування в колегіальних або дорадчих органах Центробанку Російської Федерації не є контролем діяльності даного органу, оскільки відсутня ознака вирішального впливу.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що зазначені Українські банки не є спорідненими особами.

Також, з урахуванням визначення асоційованої особи, наведеного у ст. 2 Закону, згідно з яким асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність ознак, передбачених п.п. 8 та 9 ч. 2 ст. 52 Закону, оскільки доказів наявності асоційованих осіб позивачем не наведено, і даних про таких осіб матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Публічне акціонерне товариство "Промінвестбанк" та Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" не є пов'язаними особами.

Апеляційним господарським судом враховано, що відповідно до Положення про визначення пов'язаних із банком осіб, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України (надалі - НБУ) від 12.05.2015 року за №315 та розроблено відповідно до Законів України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", інших законодавчих актів України (далі - Положення), НБУ наділений правом та повноваженнями щодо прийняття рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов'язаними з банком особами.

Згідно п. 1 глави 2 Положення про визначення пов'язаних із банком осіб НБУ може визначати пов'язаною із банком особу відповідно до вимог статті 52 Закону із застосуванням, зокрема, ознак, зазначених у главі 3 цього розділу.

Частиною 2 глави 2 Положення про визначення пов'язаних із банком осіб встановлено, що рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов'язаними з банком особами приймає Комісія з питань визначення пов'язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами. НБУ приймає рішення про визначення юридичної або фізичної особи пов'язаною з банком особою кожного разу, коли НБУ виявляє підстави для цього. Визначення особи не пов'язаною з банком не перешкоджає наступному визначенню такої особи пов'язаною, якщо для нього виникають підстави.

Водночас НБУ не визнав зазначені банки пов'язаними з державою Російська Федерація ані на момент укладення оспорюваних договорів, ані під час винесення рішень Комісії про позбавлення банків ліцензії (відповідних доказів суду не подано).

Більш того, Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" пройдена процедура встановлення учасників опосередкованої участі в порядку, передбаченому Положенням про визначення пов'язаних із банком осіб, шляхом надання такого висновку самим банком, і цей висновок не містить пов'язаності банку із державою Російська Федерація. Жодних зауважень щодо цього висновку у НБУ не виникло.

З урахуванням викладеного, на підставі встановлених обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведена пов'язаність банків в розумінні приписів ст. 52 Закону, в силу чого підстави для визнання оспорюваних кредитних договорів відсутні.

Аналогічного висновку дійшов Вищий господарський суд України в постанові від 11.10.2016 року у справі №922/6553/15.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оскільки відсутні підстави для визнання недійними оспорюваних кредитних договорів, відповідно, відсутні підстави для визнання недійсним договору поруки від 04.09.2012 року з огляду на положення ст. 548 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

За відсутності підстав для визнання оспорюваних кредитних договорів недійсними, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16 підлягає скасуванню.

Клопотання відповідача-2 та відповідача-3 щодо зняття з під арешту майна задоволенню не підлягає, оскільки даною постановою відмовлено позивачу у задоволенні його вимог, в тому числі, щодо визнання недійсними кредитних договорів, в силу чого положення ст. 1057-1 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних відносин.

Не підлягає задоволенню також клопотання позивача щодо зупинення провадження у справі до вирішення справи №922/6554/15, що розглядається Господарським судом Харківської області і де предметом розгляду є визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року, визнання недійсним якого також є предметом спору і в даній справі, за недоведеності пов'язаності цих справ в розумінні ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 236 Цивільного кодексу України правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, виходячи зі змісту ч. 1 статті 216 Цивільного кодексу України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції.

Відповідно до ч.1 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Проте, місцевий господарський суд, отримавши від відповідача-1 заяву про застосування наслідків недійсності правочинів, що передбачені ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України, задовольнивши позов, наслідки недійсності правочинів не застосував, зазначивши, що суд був позбавлений можливості застосування таких наслідків через відсутність у справі необхідних документів, що є порушенням судом вищезазначених норм матеріального права.

Окрім того, при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14.

Водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішеня, господарський суд, визнаючи недійсними кредитні договори, не встановив, яке саме право позивача порушується, не визнається або оспорюється у зв'язку з укладенням цих договорів.

В процесі розгляду справи у суді першої інстанції Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» заявило про застосування позовної давності при вирішенні спору.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В постанові від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14 Верховним Судом України наведено наступну правову позицію: «Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».

На думку колегії судів, висновки місцевого господарського суду про те, що матеріали справи не містять доказів обізнаності позивача щодо структури власності Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» є безпідставними.

Відповідно до п.3.1. Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011 року №306 (в редакції чинній на дату укладення кредитних договорів) банк має забезпечити розміщення на власному веб-сайті в мережі Інтернет інформації про власників істотної участі в банку за формою, наведеною у додатку 4 до цього Положення, та схематичного зображення структури власності банку.

Відповідні відомості розміщені на сайтах Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з 2011 року і дана інформація є загальнодоступною. Інформація про структуру власників Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» розміщена в Інтернет ресурсі з 2008 року, таким чином позивач мав змогу довідатись про порушення його права.

Наведене спростовує висновки суду першої інстанції та доводи позивача щодо початку відліку строку позовної давності.

В свою чергу, за змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Тому, незважаючи на те, що строк позовної давності сплив, колегія суддів відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст.99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" та Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" задовольнити.

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" та Приватного акціонерного товариства "Термолайф" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі № 904/43/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області 01.03.2016 року у справі №904/43/16 скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" на користь Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" 4 547 грн. 40 коп. судового збору; на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 4 547 грн. 40 коп. судового збору; на користь Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" 4 019 грн. 41 коп. судового збору; на користь Приватного акціонерного товариства "Термолайф" 4 019 грн. 41 коп. судового збору за перегляд справи апеляційною інстанцією.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" та Приватного акціонерного товариства "Термолайф" до Державного бюджету України по 527 грн. 99 коп. судового збору, недоплачених за подання апеляційних скарг на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16 та ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі № 904/43/16.

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області у відповідності до ст. 116, ст. 117 Господарського процесуального кодексу України видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Джихур

Суддя О.М. Виноградник

(Повний текст постанови складено 30.11.2016 року).