ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016р. Справа№ 914/2394/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Галамай О.З. при секретарі судового засідання Прокопів І.І. розглянув справу

за позовом: Громадської організації «Рада школи № 62», м. Львів,

до відповідача-1: Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача-2: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача-3: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів,

про: визнання недійсною та скасування ухвали Львівської міської ради та визнання недійсним договору оренди приміщення.

В судове засідання з'явились:

від позивача: Тимняк Н.М. - голова Громадської організації, Яцуляк Т.Р. - представник (довіреність б/н від 30.11.2016 р.);

відповідача - 1: не з'явився;

від відповідача-2: Процко Р.Б. - представник (довіреність № 2302-вих-4475 від 20.10.2016р.;

від відповідача-3: Бідула Г.Д. - адвокат, ордер серія ЛВ №038420, договір № 27юр-Б/10/16 від 07.10.2016р.

Учасникам судового засідання роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України. Відводів складу суду не заявлено.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку ст. 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Громадською організацією «Рада школи № 62» до відповідача-1: Львівської міської ради, відповідача-2: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, відповідача-3: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, про визнання недійсною та скасування ухвали Львівської міської ради та визнання недійсним договору оренди приміщення.

Ухвалою суду від 19.09.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 05.10.2016р.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду. Ухвалою суду від 16.11.2016 р. на задоволення клопотання позивача продовжено строк розгляду справи в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладено її розгляд на 30.11.2016 р.

30.11.2016 р. позивачем через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації господарського суду Львівської області подано клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№48109/16 від 30.11.2016 р.), витребування доказів (вх.№48108/16 від 30.11.2016 р.), долучення ряду документів (копії протоколу загально шкільних батьківських зборів, копії навчальних планів, копії довідки про кількість учнів) до матеріалів справи (вх.№48110/16 від 30.11.2016 р.) та клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору середню загальноьоосвітню школу № 62 м. Львова (вх.№5708/16 від 30.11.2016 р.). Також заявлено позивачем усне клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

В судовому засіданні 30.11.2016 р. на задоволення клопотання позивача та для надання можливості представникам відповідача-2, відповідача-3 ознайомитися з поданими позивачем перед судовим засіданням клопотаннями судом оголошено перерву на 30.11.2016 р. о 16:30.

В продовженому судовому засіданні 30.11.2016 р. представники позивача підтримали клопотання про відкладення розгляду справи, в якому просять дану справу слухати колегіально та відкласти її розгляд в зв'язку з тим, що ГО «Рада школи №62» звернулася до прокуратури Львівської області зі зверненням про вирішення питання щодо вступу у розгляд даної справи на захист інтересів держави у сфері охорони дитинства. В судовому засіданні пояснили, що на їх думку, справа є складною.

Представники відповідача-2 та відповідача-3 в продовженому судовому засіданні заперечили щодо задоволення зазначеного клопотання про колегіальний розгляд справи, оскільки дана справа не є складною і звернення в прокуратуру не є підставою для відкладення розгляду справи та її розгляду в складі колегії трьох суддів. Крім того зазначили, що позивач зловживає своїми процесуальними правами.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та розглянувши подане позивачем клопотання про колегіальний розгляд справи та про відкладення розгляду справи (вх. № 48109/16/16 від 30.11.2016 р.), прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити за необґрунтованістю. При цьому суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 4-6 Господарського процесуального кодексу України Справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Таким чином, Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду призначати колегіальний розгляд справи лише з певним колом обставин, які на думку сторін свідчать про складність справи. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про призначення колегіального розгляду справи, та зробити мотивований висновок щодо складності справи.

Відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Як уже зазначалось, суд ухвалою від 16.11.2016 р. на задоволення клопотання позивача продовжив строк розгляду справи на 15 днів в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладав її розгляд.

Крім того, суд звертає увагу, що частиною 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Враховуючи наведене, дослідивши обставини справи, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення розгляду справи у складі колегії суддів та відхилення такого клопотання та відповідно клопотання про відкладення розгляду спору з огляду на відсутність обставин, що свідчать про складність справи, яка потребувала б визначення для її розгляду колегіального складу господарського суду та закінчення процесуальних строків розгляду справи, визначених у статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

В продовженому судовому засіданні 30.11.2016 р. представник позивача підтримав клопотання про витребування доказів (вх.№48108/16 від 30.11.2016 р.), в якому просив витребувати у Львівської міської ради копії пакету документів, що подавалися та були підставою для розгляду Львівською міською радою при прийнятті ухвали від 20.09.2012 р. № 1761.

Представники відповідача-2 та відповідача-3 заперечили щодо задоволення даного клопотання, оскільки позивачем не надано доказів звернення до Львівської міської ради чи інших осіб про отримання копій зазначених документів. Також зазначили, що Львівською міською радою подано відзив на позов, в якому висловлена позиція відповідача-1 щодо даного спору.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 38 Господарського процесуального кодексу України Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Суд, розглянувши заявлене клопотання, заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи приписи статті 38 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку, що в його задоволенні слід відмовити у зв'язку із необґрунтованістю.

В продовженому судовому засіданні 30.11.2016 р. представники позивача також підтримали подане клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору середню загальноосвітню школу № 62 м. Львова, оскільки прийняте судом по суті розгляду спору рішення буде стосуватися законних прав, обов'язків та безпосередньо пов'язане з організацією навчально-виховного процесу, а також матеріально-технічною базою вказаного навчального закладу.

Суд відхиляє дане клопотання в зв'язку із закінченням процесуальних строків розгляду справи, визначених у статті 69 Господарського процесуального кодексу України. Також суд звертає увагу на те, що позивач не був позбавлений права та можливості скористатися своїм правом подавати будь-які пояснення, клопотання та докази заздалегідь до судового засідання протягом двох місяців 15 днів розгляду даної справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та пояснень, наданих в судовому засіданні. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що будівля за адресою АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Загальноосвітньої середньої школи № 62. У вересні 2013 року позивачу стало відомо, що частина приміщень зазначеної будівлі передана в оренду згідно Договору оренди № Г-7994-11 від 18.09.2013 року строком на 10 років. Однак адміністрація школи згоди на укладення договору оренди на такий довготривалий термін не давала, оскільки передача вказаних приміщень третім особам негативно відбивається на навчальному процесі дітей через нехватку кабінетів для проведення навчання.

Представник відповідача - 1 в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив. Однак через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації подав письмові пояснення у справі (вх.№43131/16 від 31.10.2016р.), в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що право на оскарження договору оренди приміщень по вул. Театральній, 15 можливо лише власником або користувачем вказаних приміщень, яким позивач не являється. Крім того в даних поясненнях зазначено, що Ухвала Львівської міської ради № 1761 «Про внесення змін до договору оренди від 31.10.2011 р. «Г-7994-11», яка є предметом даного спору, прийнята 20.09.2015 року, тому строк звернення з позовом про оскарження вказаної ухвали Львівської міської ради сплив.

Представник відповідача - 2 в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№ 43717/16 від 02.11.2016р.) та пояснень, наданих в судовому засіданні. Зокрема зазначив, що діюче законодавство про освіту передбачає можливість здачі певних приміщень закладів системи освіти в оренду, тому спірний Договір оренди повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того звернув увагу на те, що Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова не містить норм, які б передбачали згоду балансоутримувача на будь-які дії Управління комунальної власності, як уповноваженого органу щодо розпорядження комунальним майном.

Представник відповідача - 3 в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 43196/16 від 31.10.2016р.) та пояснень, наданих в судовому засіданні. Зокрема зазначив, що жодні права позивача - Громадської організації «Рада школи № 62» не порушені укладенням Договору оренди між ФОП ОСОБА_2 та Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради. Також зазначив, що позивач звернувся з вказаним позовом лише через 4 роки після прийняття оскаржуваної ухвали Львівської міської ради, тому пропустив 3-хрічний строк позовної давності, визначений статті 256 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 30.11.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

31.10.2011 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-7994-11 (далі - Договір від 31.10.2011 р.), відповідно до умов якого Орендодавець на підставі ухвали Львівської міської ради від 01.06.2011 року № 518, ухвали Львівської міської ради від 29.09.2011 р. № 787, передає, а Орендар приймає в строкове платне користування приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 167,9 мІ з індексом приміщення 8, 10, 11, 12, 13 відповідно до даних технічного паспорта, що знаходяться на балансі середньої загальноосвітньої школи № 62. Об'єкт оренди буде використовуватись Орендарем для шахової школи-клубу дітей шкільного та дошкільного віку (п.2.1. Договору від 31.10.2011 р.). В п.4.1. Договору від 31.10.2011 р. передбачено, що термін договору оренди визначений на 2 роки 364 дні з 31 жовтня 2011 року до 29 жовтня 2014 року.

20.09.2012 року Львівською міською радою на пленарному засіданні 8-ої сесії 6-го скликання прийнято ухвалу № 1761 «Про внесення змін до договору оренди від 31.10.2011 №Г-7994-11» (далі - Ухвала). Відповідно до п.1. вказаної Ухвали міська рада ухвалила внести зміни до договору оренди від 31.10.2011 р. № Г-7994-11 на нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 167,9 кв.м. під індексами 8, 10, 11, 12, 13 на АДРЕСА_1 укладеного з ОСОБА_2 для шахової школи-клубу дітей шкільного та дошкільного віку, встановивши термін дії договору оренди 10 років.

18.09.2013 р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-7994-11 (Д-13) (далі - Договір від 18.09.2013 р.), відповідно до умов якого Орендодавець на підставі ухвали 8-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 20.09.2012 року № 1761, договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-7994-11 від 31.10.2011 р. та пункту 1.6. Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 р. (зі змінами внесеними ухвалою 11-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради № 2472 від 27.06.2013 р.), на умовах визначених цим договором передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 167,9 кв.м, що позначені в технічній документації під індексами 8, 10, 11, 12, 13, як розташовані в будівлі (літ.А-3) за адресою: АДРЕСА_1 що знаходяться на балансі середньої загальноосвітньої школи № 62. Об'єкт оренди буде використовуватись Орендарем для шахової школи-клубу дітей шкільного та дошкільного віку (п.2.1. Договору від 18.09.2013 р.). В п.4.1. Договору від 18.09.2013 р. передбачено, що термін договору оренди визначений на 10 років 364 дні з 18 вересня 2013 року до 18 вересня 2023 року.

Не погоджуючись з Ухвалою Львівської міської ради від 20.09.2012 р. №1761, позивач просить визнати недійсною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 20.09.2012 року № 1761 про внесення змін до Договору оренди від 31.10.2011 року № Г-7994-11 та відповідно визнати недійсним Договір оренди приміщення № Г-7994-11 (Д-13) від 18.09.2013 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваною ухвалою внесено зміни в частині терміну дії до договору оренди нежитлових приміщень, які знаходяться на балансі середньої загальноосвітньої школи № 62, без згоди балансоутримувача на укладення договору оренди на такий довготривалий термін. Відповідно і Договір оренди від 18.09.2013 року, який укладений на підставі спірної ухвали Львівської міської ради, на думку позивача, слід визнати недійсним, оскільки передача вказаних приміщень третім особам негативно відбивається на навчальному процесі дітей через нехватку кабінетів для проведення навчання.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення .

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Тобто, саме сукупність умов (суперечність актам чинного законодавства та порушення цивільних прав або інтересів) може бути підставою визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії.

Аналогічна позиція викладена у пункті 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", згідно якого підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Позивач, Громадська організація «Рада школи № 62», звернувся до суду з вимогою визнати недійсною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 20 вересня 2012 року № 1761 про внесення змін до Договору оренди від 31.10.2011 року № Г-7994-11, укладеного між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Відповідач-2) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Відповідач-3).

Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2012 року Львівською міською радою на пленарному засіданні 8-ої сесії 6-го скликання прийнято ухвалу № 1761 «Про внесення змін до договору оренди від 31.10.2011 №Г-7994-11» (далі - Ухвала). Відповідно до п.1. вказаної Ухвали міська рада ухвалила внести зміни до договору оренди від 31.10.2011 р. № Г-7994-11 на нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 167,9 кв.м. під індексами 8, 10, 11, 12, 13 на АДРЕСА_1 укладеного з ОСОБА_2 для шахової школи-клубу дітей шкільного та дошкільного віку, встановивши термін дії договору оренди 10 років.

Згідно положень ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Частинами 5, 6 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Також суд звертає увагу, що за змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та статті 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту (у тому числі і зміна договору) є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, наступної сукупність умов:

- наявність у Позивача певного суб'єктивного права (інтересу) об'єкту судового захисту;

- порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку Відповідачів;

- належність обраного способу судового захисту (з точки зору передбаченого до застосування діючим законодавством та адекватного наявному порушенню).

З врахуванням наведеного, правом на звернення до суду за захистом своїх порушених прав наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, у порядку господарського судочинства підлягає захисту саме порушене право позивача.

Враховуючи положення наведеного законодавства та виходячи зі змісту оскаржуваної Ухвали 8-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради № 1761 від 20.09.2012 року, суд не вбачає порушення будь-яких прав Громадської організації «Рада школи № 62» та позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав оскаржуваною ухвалою чи протиправність винесення такої ухвали (в матеріалах справи відсутні докази протилежного).

Позивач, Громадська організація «Рада школи № 62», звернувся до суду також з вимогою визнати недійсним Договір оренди приміщення № Г-7994-11 (Д-13) від 18.09.2013 року, який укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Відповідач-2) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Відповідач-3).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2013 р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-7994-11 (Д-13) (далі - Договір від 18.09.2013 р.), відповідно до умов якого Орендодавець на підставі ухвали 8-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 20.09.2012 року № 1761, договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-7994-11 від 31.10.2011 р. та пункту 1.6. Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 р. (зі змінами внесеними ухвалою 11-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради № 2472 від 27.06.2013 р.), передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 167,9 мІ,що позначені в технічній документації під індексами 8, 10, 11, 12, 13, як розташовані в будівлі (літ.А-3) за адресою: АДРЕСА_1 що знаходяться на балансі середньої загальноосвітньої школи № 62. Об'єкт оренди буде використовуватись Орендарем для шахової школи-клубу дітей шкільного та дошкільного віку (п.2.1. Договору від 18.09.2013 р.). В п.4.1. Договору від 18.09.2013 р. передбачено, що термін договору оренди визначений на 10 років 364 дні з 18 вересня 2013 року до 18 вересня 2023 року.

Позивач в позовній заяві стверджує, що порушено істотну умову договору щодо терміну дії договору, оскільки адміністрація середньої загальноосвітньої школи № 62 м. Львова, як балансоутримувач зазначених нежитлових приміщень, згоди на укладення договору оренди на такий довготривалий термін не давала.

Проте позивачем не наведено жодних доказів та обґрунтувань необхідності згоди балансоутримувача на укладення договору оренди нежитлових приміщень, які є предметом оспорюваного Договору від 18.09.2013 р. Зокрема, суд вважає за доцільне зазначити таке.

Відповідно до статей 316, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 327 Цивільного кодексу України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Положеннями статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 31 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно із приписами частини 1 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Як зазначалося раніше і вбачається з матеріалів справи, Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-7994-11 (Д-13) від 18.09.2013 р. укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) на підставі ухвали 8-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 20.09.2012 року № 1761, та пункту 1.6. Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 р. (зі змінами внесеними ухвалою 11-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради № 2472 від 27.06.2013 р.).

Крім того, твердження позивача про те що відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 р., об'єкт оренди передається орендарю в оренду зі згоди балансоутримувача, не відповідає дійсності, оскільки, як вбачається з даного Положення, таке не містить норм, які б передбачали згоду балансоутримувача на будь-які дії Управління комунальної власності, як уповноваженого органу щодо розпорядження комунальним майном.

Суд звертає увагу позивача, що пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановлено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір, суд зобов'язаний встановити яке та яким чином суб'єктивне матеріальне право порушене чи який та яким чином законний інтерес особи, що звернулася до суду з позовом, потребує захисту.

Право на захист цивільних прав та інтересів судом регламентовано статтею 15 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З огляду на наведені норми законодавства та обставини справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, враховуючи те, що позивач не є стороною оскаржуваного договору та на момент укладення оспорюваного договору не був ні власником, ні співвласником майна, яке за договором передавалось в оренду, суд дійшов висновку в позові відмовити повністю, оскільки позивачем не доведено, яким чином оспорюваний правочин порушує його права і охоронювані законом інтереси.

Що стосується твердження позивача про те, що шахова школа не відноситься до закладів освіти, що є також однією з підстав визнання Договору оренди № Г-7994-11 (Д-13) від 18.09.2013 р. недійсним, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частин 1,4 статті 61 Закону України «Про освіту» фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування, зокрема, визначено доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог частини 5 статті 63 Закону України «Про освіту» законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі на умовах оренди).

У відповідності до приписів п. 3.19. Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 № 63, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Згідно приписів статей 28, 29 Закону України «Про освіту» система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти. Структура освіти включає: дошкільну освіту, загальну середню освіту, позашкільну освіту, професійно-технічну освіту, вищу освіту, післядипломну освіту та самоосвіту.

За змістом наведених норм законодавства, під освітньою діяльністю розуміється діяльність закладів, що входять до системи освіти, з метою здобуття відповідного виду освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів освіти та інших осіб, що визначаються метою освіти.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про освіту» систему загальної середньої освіти становлять: загальноосвітні навчальні заклади всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади I-II рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Згідно з п. 1.2. Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 01.08.2001 № 563, навчально-виховний процес, як складова освітньої діяльності - це система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо).

Згідно п. 2.1. Договору оренди від 18.09.2013 р. об'єкт оренди буде використовуватись Орендарем для шахової школи-клубу дітей шкільного та дошкільного віку.

Щодо клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р., № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

З огляду на викладене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

З огляду на викладене, в порушення ст. ст. 33 -34 ГПК України позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами порушення права позивача у зв'язку з винесенням оскаржуваної ухвали Львівської міської ради № 1761 від 20.09.2012р. та/чи у зв'язку з укладенням між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 оспорюваного Договору оренди № Г-7994-11 (Д-13) від 18.09.2013 р., тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, при відмові в позові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 3, 4, 41, 42, 43,44, 45,46,12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 69, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05.12.2016 р.

Суддя Галамай О. З.