ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2016 р.Справа № 922/3307/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Відкритого акціонерного товариства ХНДПКІ "Енергопроект", м.Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт.Покотилівка Харківської області
про стягнення 45228,74 гривень
за участю представників:

позивача - Шеховцової В.С. (дов.№32 від 20.08.2016 року);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Відкрите акціонерне товариство ХНДПКІ "Енергопроект", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 29760,07 грн. заборгованості з орендної плати, 1 045,90 грн. 3% річних, 6 888,92 грн. інфляційних, 7533,85 грн. пені. Крім того, позивач просить суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.10.2016 р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 18.10.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.10.2016 р. було відкладено розгляд справи на 08.11.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.11.2016 р. було відкладено розгляд справи на 22.11.2016 р.

14.11.2016 р. позивач через канцелярію суду надав клопотання (вх.№38664) про долучення доказів часткової сплати боргу відповідачем в сумі 5000,00 грн., клопотання (вх.№38663) про долучення розрахунку ціни позову, заяву про зміну позовних вимог (вх.№38660, а.с.181-184), в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь 29760,07 грн. боргу з орендної плати, 1427,20 грн. інфляційних, 404,75 грн. 3% річних, 4157,98 грн. пені, крім того, судові витрати.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи надані документи.

У призначеному судовому засіданні 22.11.2016 р. представник позивача підтримав заявлений позов, з урахуванням наданої заяви про зміну позовних вимог, просив суд його задовольнити.

У судове засідання 22.11.2016 р. відповідач не з'явився, відзив на позов та інші витребувані судом документи не надав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п.3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18, ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Отже, суд, розглянувши уточнену заяву позивача про зміну позовних вимог, розцінює її як заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Розглянувши відповідну заяву про зменшення позовних вимог, перевіривши повноваження представника позивача на підписання даної заяви, встановивши, що відповідні дії не порушують права і охоронювані законом інтереси сторін, дійшов висновку про її прийняття до розгляду, та продовжує розгляд справи, з урахуванням прийнятої заяви.

Відповідно до ст.64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Ухвала про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи направлені відповідачеві на юридичну адресу згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами, без участі відповідача, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

18.11.2016 р. між позивачем-орендодавцем та відповідачем-орендарем було укладено договір оренди нежитлового приміщення №18/11 (далі-Договір), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у платне користування частину кімнати №108, площею 15,41 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, 1 поверх, про що складено відповідний акт прийому-передачі приміщень від 18.11.2013 р.

Відповідно до п.п3.3, 3.4 Договору оплата орендної плати, відшкодування за користування частиною нежитлового приміщення здійснюється відповідачем не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним на підставі рахунку, що надається позивачем.

Позивачем на виконання умов договору до 10 числа місяця, наступного за звітним, надано відповідачу відповідні рахунки для сплати.

Сторони укладали додаткові угоди №1-6 до Договору, якими продовжували строк дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що в порушення вимог п.4.4.7 Договору відповідачем здійснена сплата орендної плати несвоєчасно та не в повному обсязі.

Так, позивач направив відповідачу претензію від 22.06.2016 р. №22110-2401 про сплату заборгованості з орендної плати в місячний строк, яка повернулась без відповді, у зв'язку з закінченням терміну зберігання.

01.02.2016 р. сторони уклали договір про реструктуризацію боргу у сумі 27707,79 грн. (а.с. 52), за умовами якого орендодавець надає орендареві розстрочку по оплаті боргу, а орендар зобов'язується її оплатити щомісячними рівними частинами у наступному порядку:

до 29.02.2016 р. - 4618,00 грн.,

до 31.03.2016 р. - 4618,00 грн.,

до 30.04.2016 р. - 4618,00 грн.,

до 31.05.2016 р. - 4618,00 грн.,

до 30.06.2016 р. - 4618,00 грн.,

до 31.07.2016 р. - 4618,00 грн.

26.02.2016 р. сторони уклали додаткову угоду №7 до Договору, якою розірвали з 29.02.2016 р. договір оренди нежитлового приміщення №18/11 від 18.11.2013 р., зазначивши, що зобов'язання, визначені п.п.3.1,3.2,3.3,3.4,4.4.7 Договору, які є невиконані на момент підписання даної угоди, підлягають обов'язковому виконанню.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані позивачем, та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Під час розгляду справи відповідачем було сплачено 20000,00 грн. боргу з орендної плати за спірним договором.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст.173 Господарського кодексу України та ст.509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно з ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з ч.1 ст.283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 вищевказаної норми передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України, орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлені частиною 2 статті 285 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, своїми діями відповідач порушив умови Договору та вимоги ст.526 ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно випискам по рахунку позивача (а.с.155) відповідач 23.09.2016 р. сплатив 5000,00 грн. орендної плати за спірним договором, позов подано до суду 30.09.2016р., таким чином відповідач сплатив 5000,00 грн. до подання позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткову відмову в задоволенні позову в сумі 5000,00 грн. основного боргу, що були сплачені відповідачем до подання позову до суду.

Враховуючи те, що відповідачем 05.10.2016 р., 17.10.2016 р., 08.11.2016 р. згідно випискам по рахунку позивача (а.с.156-157, 179) було сплачено 15000,00 грн. основного боргу та те, що, відповідно до п.1.1 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору, суд припиняє провадження у справі в частині заявлених до стягнення 15000,00 грн. основного боргу.

Таким чином, враховуючи, що до суду надано докази лише про часткове погашення боргу, позовні вимоги позивача в частині стягнення 9760,07 грн. основного боргу є обґрунтованими, підтверджуються наданими до суду доказами та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.5.4 Договору, за затримку оплати орендної плати у строк, передбачений п.п.3.3, 3.4 Договору, орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

При розрахунку пені суд бере до уваги договір про реструктуризацію боргу від 01.02.2016 р.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст.611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями, відповідно до частини 1 ст.230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За таких підстав, суд вважає вимоги позивача про стягнення 4157,98 грн. пені, обґрунтованими та такими, що відповідають умовам договору та вимогам чинного законодавства, підлягають задоволенню.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За таких обставин, позовні вимоги позивача в частині стягнення 1427,20 грн. інфляційних, 404,75 грн. 3% річних обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на винну особу, тобто, на відповідача, пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до п.2 ч.2.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.13р. (далі-Пленум), ч.2 ст.49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Так, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача.

Оскільки, частину суми основного боргу відповідачем було сплачено після звернення позивачем із позовом до суду, судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1185,27 грн. покладаються на відповідача.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про судовий збір", зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню за заявою.

Таким чином, суд роз'яснює позивачу його право звернутись до суду з заявою про повернення йому зайво сплаченого судового збору в розмірі 72,00 гривень.

Керуючись ст.ст.525, 526, 530, 611, 712 ЦК України, ст. 230 ГК України, ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, п.1.1 ч.1 ст.80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (62458, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Відкритого акціонерного товариства ХНДПКІ "Енергопроект" (61003, АДРЕСА_2, код 14078902) 9760,07 гривень основного боргу з орендної плати, 1427,20 гривень інфляційних, 404,75 гривень 3% річних, 4157,98 гривень пені, 1185,27 гривень судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Припинити провадження у справі в частині заявлених до стягнення 15000,00 гривень основного боргу.

Повне рішення складено 28.11.2016 р.

Суддя К.В. Аріт