ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Справа № 914/1532/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Малех І.Б.

Костів Т.С.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н від 25.07.2016р. (вх. № 01-05/3778/16 від 02.08.16).

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р.

у справі № 914/1532/16, суддя Іванчук С.В.

за позовом: Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області, м.Новий Калинів Самбірського району Львівської області

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Гординя Самбірського району Львівської області

про: усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. позов Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням задоволено. Зобов'язано усунути Новокалинівський міській раді Самбірського району Львівської області перешкоди в користуванні належного їй на праві власності майном, зобов'язавши ОСОБА_2 звільнити нежитлові приміщення №5, 6, 7, загальною площею 43,1 м. кв. на АДРЕСА_1. Присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області 1378грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. у справі № 914/1532/16, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 25.07.2016р. (вх. № 01-05/3778/16 від 02.08.16), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі скасувати, з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та неповного з'ясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що суд без достатніх правових підстав вийшов за межі позовних вимог, адже, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач посилався на «нікчемність» договору оренди, а не на його «неукладеність». Скаржник також стверджує, що місцевий господарський суд не дослідив усіх доказів у справі, адже заява про застосування строків позовної давності стосувалося саме факту «нікчемності» договору оренди, а не речово-правової вимоги про усунення перешкод у користуванні майном. Крім того, апелянт також зазначає, що суд порушив норми чинного законодавства, а саме: не припинив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України. Також, скаржник стверджує, що позивач повинен був здійснити захист своїх порушених прав шляхом подання кондиційного позову, а не застосовувати ст. 387, 391 ЦК України. Окрім того, апелянт вказує на порушення судом при розгляді справи ст. 35 ГПК України, оскільки право користування спірним приміщенням випливає не тільки з чинного Договору, але й з рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2016р.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 02.08.2016р. справу за № 914/1532/16 розподілено до розгляду судді - доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Малех І.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.08.2016р. апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.08.2016р.

В судовому засіданні від 15.08.2016р. колегією суддів оголошено перерву в розгляді апеляційної скарги до 05.09.2016р.

На адресу канцелярії суду надійшов відзив від позивача б/н від 15.08.2016р., в якому останній просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На адресу суду від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у даній справі б/н від 01.09.2016р, в якому зазначає, що оскільки є рішення господарського суду Львівської області від 20.04.2016 року у справі №914/596/16, яке залишене без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 року, прийняте між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, то в даному випадку необхідно припинити провадження по даній справі відповідно до п.2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 р., в задоволенні вищенаведеного клопотання відмовлено, з підстав викладених у даній ухвалі.

15.08.2016 року на адресу суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому відповідач зазначає, що рішенням господарського суду Львівської області від 20.04.2016 року у справі № 914/596/16, залишеним без змін Постановою ЛАГС від 24.05.2016 року, в задоволені позовних вимог було відмовлено. Однак, Постановою Вищого господарського суду України у справі № 914/596/16 від 21.07.2016 року повернуто справу на новий розгляд до місцевого суду зазначивши обставини, які можуть унеможливити розгляд справи за № 914/1532/16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.2016р. апеляційне провадження у справі № 914/1532/16 було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі Господарського суду Львівської області №914/596/16.

Позивачем на адресу суду подано клопотання (вх. № 01-04/7549/16 від 18.10.16) про поновлення провадження у справі № 914/1532/16, мотивоване тим, що на момент звернення до суду із даним клопотанням рішення у справі № 914/596/16 від 19.09.2016р. набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось, відтак обставини, що слугували підставою для зупинення провадження у даній справі усунуті.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.11.2016 року поновлено провадження у справі № 914/1532/16. Розгляд справи призначений на 28.11.2016р.

Позивач та відповідач участі своїх уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 28.11.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.01.2011 р. Новокалинівською міською радою (Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № 1 (а.с.16), згідно п.1.1. якого Орендодавець передає а Орендар приймає в строкове платне користування приміщення площею 43,1 кв. м. в АДРЕСА_1, приміщення (5,6,7). Даний договір згідно п.6.1. діє з моменту підписання і до 31.12.2015 р.

Відповідно до п.6.1. Договору сторони передбачили, що даний договір діє з моменту підписання і до 31.12.2015р. та вважається щорічно продовженим , якщо за місяць до закінчення терміну не буде заявки однієї із сторін про відмову від договору або про його перегляд.

Предметом даного позову є усунення перешкод в користуванні належного позивачу на праві власності майна шляхом звільнення спірного приміщення.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. З огляду на вищенаведене, строк дії договору - це строк, протягом якого сторони здійснюють свої зобов'язання за договором, вносять зміни та доповнення до нього.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Зі змісту ч.З ст.640 ЦК України вбачається, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Отже, правочини оренди нерухомого майна зі строком дії на три роки і більше вважаються вчиненими з моменту їх державної реєстрації.

Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору призводить до його нікчемності.

З аналізу наведених вище правових норм, договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011 року № 1, строк дії якого визначався більше ніж на три роки, підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, яка полягала у внесенні запису нотаріусом до реєстру про вчинення певної нотаріальної дії відповідно до п. 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 671 , який діяв на момент укладення договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статею 793 Цивільного кодексу України ( в редакції чинній на момент підписання спірного договору) визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 794 ЦК України ( в редакції чинній на момент підписання спірного договору) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, пунктом 6.1 договору визначено, що строк дії договору встановлений з моменту підписання, тобто з 20.01.2011 року по 31.12.2015 року. Тобто, строк дії договору складає більше трьох років.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011 р. № 1 підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як вбачається із наданого суду примірнику договору, встановлено, що сторонами оспорюваного договору не дотримано вимог ст. ст. 793, 794 Цивільного кодексу України, щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, що не заперечується представником відповідача.

Частиною 1 ст. 210 Цивільного кодексу України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За умовами ст.. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Господарськими судами встановлено, що відповідачем, в підтвердження своїх заперечень, долучено копії квитанцій до прибуткового касового ордеру із підставою оплати оренди приміщення без посилання на договір.

При цьому належить зазначити, що правила ст. 220 Цивільного кодексу України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов'язки.

Аналогічної правової позиції дотримуються Вищий господарський суд України у постанові від 17.03.2009 року у справі N 15/261(1/445-21/71) та Верховний Суд України у постанові від 18.04.2011 року у справі N 3-28гс11.

Щодо твердження апелянта, що судом при розгляді справи було порушено норму ст. 35 ГПК України, оскільки право користування спірним приміщенням випливає не тільки з чинного Договору, але й з рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2016р, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо преюдиційності встановленої обставини суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.2.6 Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26 грудня 2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, Постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2016 р. у справі № 914/596/16, касаційну скаргу Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області задоволено частково і постановлене рішення господарського суду Львівської області від 20.04.2016 р. по справі № 914/596/16 скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.09.2016 р. у справі № 914/596/16 в задоволені позовних вимог відмовлено. Однак, місцевий господарський суд встановив, що договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011 р. № 1 підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, з огляду на зазначене даний договір є неукладений і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Тобто, судом не було порушено норм чинного законодавства, оскільки в даній справі враховано встановлений преюдеціний факт рішенням господарського суду Львівської області в справі № 914/596/16.

Згідно з вищенаведеним та враховуючи норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011 року N1 є неукладеним та не породжує для сторін договору права та обов'язки, оскільки даний договір підлягав державній реєстрації, проте позивачем та відповідачем при укладенні договору не дотримано вимог ст. 794 Цивільного кодексу України щодо державної реєстрації договору, враховуючи положення ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 180 ГК України визначено, що істотними умовами договору є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови. Умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря. Реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов чи розірвання договору оренди.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, договором оренди №1 від 20.01.2011 року, сторонами не погоджено такі істотні умови, як порядок використання амортизаційних відрахувань, в частині страхування орендарем орендованого майна, що суперечить положенням Типового договору оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства (структурного підрозділу підприємства), затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23 серпня 2000 року N 1774 (в редакції що діяла на час укладення договору).

Відповідно до п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Однак, пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що встановивши відповідні обставини, господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, договір № 1 виконувався. Однак, судова колегія звертає увагу на те, як уже було вищенаведено, сторони не дотрималися норм чинного законодавства, а саме: ст. ст. 793, 794 Цивільного кодексу України, щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, а тому він є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. (Постанова, Пленум Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Частина 1 ст. 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 2 ст.386 Цивільного кодексу України визначає, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За приписами ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень судова колегія виходить з наступного.

Підставою негаторного позову є належне право позивача користуватися і розпоряджатися майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Особливістю подання позову в порядку ст.391 Цивільного кодексу України є те, що позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Отже, для правильного вирішення спору, поданого на підставі відповідної норми (негаторного позову), судам належить на підставі належних та допустимих доказів з'ясувати зміст майнових прав позивача щодо спірного майна, а також наявність чи відсутність порушення прав позивача щодо користування та розпоряджання цим майном неправомірними діями відповідача, що не пов'язані з позбавленням позивача володіння зазначеним майном.

Як правомірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.2004 року серія НОМЕР_1 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації 05.02.2004 року, номер витягу 2758547, за Новокалинівською селищною радою зареєстровано право комунальної власності на нежитлову будівлю (адмінбудинок) загальною площею 1141,5кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Спірні приміщення які визначено у договорі як об'єкт оренди, а саме приміщення (5,6,7) площею 43,1 кв.м. в АДРЕСА_1, є частиною приміщень нежитлової будівлі (адмінбудинок) за адресою АДРЕСА_1, яке належить на праві комунальної власності позивач. Оскільки, відповідач безпідставно користується спірними приміщеннями, відтак чинить перешкоди у користуванні майном, що є на праві комунальної власності позивача.

В силу ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. (Постанова, Вищий господарський суд, від 02.07.2008, № 30/351, Вищий господарський суд України)

Стаття 400 Цивільного кодексу України покладає на недобросовісного володільця обов'язок негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, відповідно до роз'яснень Верховного Суду України в листі від 01.04.2014 року, можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб'єктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Щодо застосування строку позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що як розяснено у п. 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2010р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може предявити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обовязковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час предявлення такого позову.

Крім того, апелянт також зазначає, що суд порушив норми чинного законодавства, а саме: не припинив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність даних вимог, враховуючи наступне:

Відповідно до вимог ст. 80 ГПК України, суд припиняє провадження у справі якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Як вбачається із рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2016 року у справі № 914/596/16 підставою позову визначено закінчення терміну дії договору оренди та користування майном поза межами договору оренди, чим завдано позивачу збитки, у даній справі №914/1532/16 в позовній заяві визначено підставами позову неукладений договір, відтак підстави заявлених позовів у даних справах є різними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. в справі за номером 914/1532/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н від 25.07.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 05.12.2016 року

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Костів Т.С.