ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа № 907/211/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства "ОСОБА_3 ОСОБА_4" б/н та б/д (вх. № апеляційного суду 01-05/5218/16 від 07.11.2016р.)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 12.10.2016р.

у справі № 907/211/16 (суддя - Ремецькі О.Ф.)

за позовом Приватного підприємства "Б.М.М.", м. Ужгород

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства "ОСОБА_3 ОСОБА_4", м. Київ в особі Закарпатської обласної дирекції, м. Ужгород

про визнання недійсним іпотечного договору №014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008р. укладеного між ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4", м. Київ в особі Закарпатської обласної дирекції та приватним підприємством "Б.М.М.", посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №1529 з моменту його укладення;

- проведення державної реєстрації припинення іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно шляхом внесення запису про припинення іпотеки та припинення заборони на предмет іпотеки на нерухоме майно, а саме: будівлі, що складається з літ. А', літ. А'', літ. А''' загальною площею 606,4кв.м. та належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 03.01.2002р. на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради №231 від 26.12.2001р., внесений в реєстр за іпотечним договором від 02.07.2008р. між ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4", м. Київ в особі Закарпатської обласної дирекції та приватним підприємством "Б.М.М.", посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №1529

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_6 - представник згідно довіреності б/н від 01.03.2016р.

від відповідача: ОСОБА_7 - представник згідно довіреності №226/16 від 12.04.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.10.2016 року у справі №907/211/16 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним іпотечний договір №014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008р. укладений між ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" в особі Закарпатської обласної дирекції та приватним підприємством "Б.М.М.", посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1529 з моменту його укладення. Вилучено записи про накладення заборони та іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом проведення державної реєстрації припинення іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно, а саме: будівлі, що складається з літ. А', літ. А'', літ. А''' загальною площею 606,4кв.м. та належить Приватному підприємству "Б.М.М." на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 03.01.2002р. на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради №231 від 26.12.2001р., внесених в реєстр за іпотечним договором від 02.07.2008р. укладеного між ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" в особі Закарпатської обласної дирекції та Приватним підприємством "Б.М.М.", посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №1529. У задоволенні заяви ОСОБА_2 акціонерного товариства "ОСОБА_3 ОСОБА_4" про застосування наслідків недійсності правочину в порядку ст. 1057-1 Цивільного кодексу України відмовлено.

Дане рішення мотивоване тим, що спірне майно за Договором іпотеки №014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008р. передано в іпотеку (заставу) не позичальником, а майновим поручителем. При цьому, укладення правочину відбулось за відсутності волевиявлення ПП "Б.М.М.", як суб'єкта права, на укладення зазначеного Договору іпотеки.

При цьому, місцевий господарський суд звертає увагу на те, що накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки, не є наслідком недійсності правочину в розумінні статті 216 ЦК України, оскільки відповідних змін чи доповнень до вказаної статті не внесено, тобто перелік наслідків недійсності правочину не розширено.

Разом з тим, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні будь-які правові підстави для подальшого утримання під обтяженням майна, що було незаконно передано в іпотеку, оскільки продовження утримання під обтяженням майна Позивача, обмежує вільне розпорядження ним, чим порушує його гарантовані права та інтереси його як власника.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_3 ОСОБА_4", не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу б/н та б/д (вх. № апеляційного суду 01-05/5218/16 від 07.11.2016р.), в якій просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 12.10.2016р. у справі № 907/211/16 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити ПП «Б.М.М.» у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду є необґрунтовані та безпідставні.

Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про прийняття позовної заяви та вирішення питання про порушення провадження у справі порушено вимоги ст.ст. 1, 15, 21, 28, 56, cт. 57, ст. 61, ст. 63, 64, 65, 66, 81, 86 ГПК України.

При цьому зазначає, що станом на дату порушення провадження у справі Закарпатської обласної дирекції ПАТ ОСОБА_3 ОСОБА_4» не існувало (ліквідована у 2015р. та відомості про таку відсутні в ЄДРПУО), про що суду надано докази у судовому засіданні. Проте, зазначена обставина ніяким чином не взята до уваги судом, у всіх ухвалах господарського суду Закарпатської та рішенні у даній справі зазначено стороною саме AT «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Закарпатської обласної дирекції м. Ужгород. Відтак, апелянт вважає, що викладені обставини суперечать ст.28 ГПК України, яка зазначає, що повноваження сторони або третьої особи від імені юридичної особи може здійснювали її відокремлений підрозділ, якщо таке право йому надано установчими або іншими документами.

Також, скаржник покликається на те, що позивач при зверненні до суду з позовом всупереч ст. 1, 21 ГПК України не підтвердив свій правовий статус юридичної особи, а саме не надав суду належним чином засвідчені копію довідки (виписки) державного реєстратора про включення до ЄДР станом на момент звернення із позовом до суду, а ухвала суду не містить зобов'язання щодо надання доказів підтвердження правового статусу позивача. Звертає увагу на те, що позовна заява підписана особою, повноваження якої на момент подання позову ніяким чином не підтверджені, оскільки сама позовна заява містить в додатках: копію договору іпотеки, копію Статуту ПП «Б.М.М.», копію положення про директора ПП «Б.М.М.», квитанцію про сплату судового збору та копії поштових квитанцій про надіслання позовної заяви з додатками для сторін. Відтак, вважає, що жодних доказів підтвердження статусу суб'єкта підприємницької діяльності та доказів підтвердження повноважень на підписання позовної заяви директором ОСОБА_4 (наказ, контракт) від імені позивача позовні матеріали не містять.

Крім цього, апелянт зазначає, що при зверненні до суду позивачем порушено п. 3 ст. 57 ГПК України, оскільки долучено квитанцію про сплату судового збору № 760174 від 06.04.2016 року, проте на момент надіслання позовних матеріалів відповідачу (01.03.2016р.) документ про сплату судового збору був долучений,але не міг бути сплачений, оскільки дата сплати (06.04.2016р.) ще не настала.

Апелянт вважає, що позивачем порушено ст.ст. 56, 57 ГПК України, оскільки із долучених копій документів про надіслання позовних матеріалів слідує, що останні не є надісланими стороні у справі - відповідачу.

Поряд з цим, апелянт звертає увагу суду на те, що місцевим господарським судом порушено норми матеріального права, оскільки зазначені в оспорюваному рішенні суду обставини, на яких грунтуються висновки суду не відповідають дійсності.

Так, як зазначає апелянт, матеріали справи містять докази, надані Відповідачем, що підтверджують «надання попередньої письмової згоди на укладення будь-яких договорів (контрактів) та на проведення банківських операцій (крім податків...) на суму, що перевищує еквівалент 200 дол. США» у відповідності до п. «ж» п. 5.2.1. статті 5 Статуту Приватного підприємства «Б.М.М.». Згідно п.5.2.3. рішення Власника підприємства оформлюються у письмовій формі та є обов'язковими для виконання Директором».

Отже, повноваження директора ОСОБА_8 в частині підписання оспорюваного договору іпотеки повністю підтверджені письмовою згодою ОСОБА_9 від 26.06.2008 року, Статутом ПП «Б.М.М.» та повноваженнями згідно наказу.

Також матеріали справи містять докази схвалення дій директора ОСОБА_8 в частині укладеного 02.07.2008 року договору іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 щодо подальших дії стосовно зазначеного договору іпотеки.

Разом з тим, скаржник зазначає, що місцевий господарський суд не надав належної оцінки також долученому до матеріалів справи Кредитному договору № 010/02-7/351-М, в забезпезпечення якого укладено оспорюваний договір іпотеки.

Крім цього, апелянт вважає, що твердження позивача про те, що ОСОБА_3 безпідставно утримує під обтяженням майно, передане в іпотеку є безпідставним, іпотечний договір № 014/02-2/096-Z від 02.07.2008р. є чинним та підстави для визнання його недійсним відсутні.

А відтак, апелянт вважає, що рішення місцевого господарського суду Закарпатської області від 12.10.2016р. у справі № 907/211/16 є незаконним та апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Позивач - Приватне підприємство "Б.М.М." у запереченні б/н та б/д (вх. № апеляційного суду 01-04/8545/16 від 29.11.2016р.) заперечує доводи апеляційної скарги та покликається на те, що спірний договір укладено директором підприємства з перевищенням наданих йому повноважень та суперечить п. ж) ст.5.2.1, та 5.3.2 статуту ПП "Б.М.М.", оскільки повноваження керівника підприємства ОСОБА_8 щодо підписання спірного договору іпотеки не було визначено жодним протоколом або рішенням власника ПП "Б.М.М.", що призвело до незаконного вибуття такого майна з власності підприємства.

Поряд з цим, Позивач заперечує подальше схвалення Позивачем дій свого керівника, оскільки підприємство Позивача не знало про перевищення керівником своїх повноважень щодо укладення договору іпотеки саме на таких умовах, які зазначені в ньому, і передача майна в іпотеку Банку на зазначених умовах в фактично укладеній редакції не була схвалена власником ПП "Б.М.М.".

Разом з тим, ПП "Б.М.М." звертає увагу на те, що угода, укладена представником юридичної особи або керівником її відособленого підрозділу без належних повноважень на її укладення або з перевищенням цих повноважень, повинна бути визнана недійсною як така, що не відповідає вимогам закону. Оскільки сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника другої сторони відповідних повноважень, то її засновані на цій угоді вимоги до другої сторони (від імені якої укладено угоду) задоволенню не підлягають. При цьому припущення про те, що сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника юридичної особи або керівника її відособленого підрозділу повноважень на укладення угоди, ґрунтується на її обов'язку перевіряти такі повноваження.

Позивач також зазначає, що утримання під обтяженням майна Позивача, обмежує вільне розпорядження ним, чим порушує його гарантовані права та інтереси як власника, а тому такі обтяження підлягають скасуванню.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.11.2016р. прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства "ОСОБА_3 ОСОБА_4" б/н та б/д (вх. № апеляційного суду 01-05/5218/16 від 07.11.2016р.) на рішення господарського суду Закарпатської області від 12.10.2016р. у справі № 907/211/16 до свого провадження та призначено до розгляду в судове засідання на 29.11.2016 року в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів - Гриців В.М. та Кордюк Г.Т.

В судове засідання 29.11.2016р. з'явилися представники Позивача та Відповідача.

В судовому засіданні 29.11.2016р. представники Позивача та Відповідача підтримали свої доводи і заперечення з мотивів, наведених у апеляційній скарзі та у запереченні на неї.

У судовому засіданні 29.11.2016р. представник Відповідача заявив усне клопотання про призначення повторної експертизи. З'ясувавши підстави заявленого клопотання, вислухавши думку представника Позивача, який заперечив проти задоволення такого, судова колегія ухвалила відмовити в його задоволенні з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 22.07.2016р. (т. 1 а.с. 160-161) провадження у справі до закінчення судової експертизи зупинено для проведення досліджень. Надано Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру при УМВС України в Закарпатській області документацію: вільні зразки підпису ОСОБА_9, виконані за період 2007-2010рр. На виконання вимог ухвали господарського суду Закарпатської області від 22.07.2016р. Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при УМВС України в Закарпатській області надано Висновок експерта № 4/163 від 19.08.2016р. (т. 1 а.с. 164-173).

Відповідно до п. 15.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (зі змінами і доповненнями), повторною визнається судова експертиза, у проведенні якої експерт досліджує ті ж самі об'єкти і вирішує ті ж самі питання, які досліджувалися і вирішувалися у первинній судові експертизі. Нові об'єкти на дослідження повторної судової експертизи подаватися не можуть, так само як не можуть ставитися на її вирішення питання, які не розглядалися попередньою експертизою.

Повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні. Повторну судову експертизу слід доручати іншому експерту (експертам).

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі, і копія його надсилається сторонам. Якщо під час проведення судової експертизи встановлюються обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, з приводу яких судовому експерту не були поставлені питання, у висновку він викладає свої міркування і щодо цих обставин. У випадках недостатньої ясності чи неповноти висновку судового експерта господарський суд може призначити додаткову судову експертизу. При необхідності господарський суд може призначити повторну судову експертизу і доручити її проведення іншому судовому експерту. Висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу. Відхилення господарським судом висновку судового експерта повинно бути мотивованим у рішенні.

Як вбачається із висновку експерта № 4/163 від 19.08.2016р. (т. 1 а.с. 164-173) у зразках підпису ОСОБА_9 виявлені відмінні ознаки стійкі, їх кількість та ідентифікаційна значимість є достатньою для негативного висновку про те, що підпис біля напису «Власник ПП «Б.М.М.» _______ ОСОБА_9М.» у рішенні власника ПП «Б.М.М.» від 26.06.2008р. про надання згоди на іпотеку майна виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою.

Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (зі змінами і доповненнями) у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Враховуючи те, що висновок експерта № 4/163 від 19.08.2016р. (т. 1 а.с. 164-173), складений за наслідками проведення судової експертизи відповідає вимогам, встановленим ст. 42 ГПК України, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні усно заявленого клопотання Позивача про призначення повторної експертизи.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, запереченням на неї, оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача у судовому засіданні, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення місцевого господарського суду нормам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

02.07.2008 року Відкритим акціонерним товариством "ОСОБА_3 ОСОБА_4" в особі Закарпатської обласної дирекції ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 банк ОСОБА_4») (надалі - Іпотекодержатель) та Приватним Підприємством "Б.М.М." (надалі - Іпотекодавець) укладено Договір іпотеки № 014/02-2/096-Z/2, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 02 липня 2008р. та зареєстровано в реєстрі за № 1529 (n/ 1 f/c/ 15-17).

Відповідно до розділу І Договору іпотеки такий забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з:

- Генеральної кредитної угоди №42 від 29.03.2006р., додаткової угоди №1 про внесення змін до генеральної кредитної угоди №42 від 29.03.200бр. а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії даної Генеральної кредитної угоди, (далі - Генеральна кредитна угода), укладена між іпотекодержателем та Позичальником, згідно з якою Позичальнику встановлюється загальний розмір позичкової заборгованості за наданими в рамках Генеральної кредитної угоди кредитами, що не повинен перевищувати суми еквівалентної 668500,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту, строком до 28.09.2017р. з відсотковою ставкою, що визначається кожним додатково укладеним кредитним договором;

- кредитного договору №014/02-2/096-ІІ від 29.03.2006р. а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитної договору, (далі - кредитний договір) укладеного між іпотекодержателем та Позичальником, за умовами якого Позичальник зобов'язаний до 28 березня 2013р. (двадцять восьмого березня дві тисячі тринадцятого року) повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 195000,00 дол. США сплатити проценти за користування ним у розмірі 13.5% відсотків річних, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених Генеральною кредитною угодою та даним кредитним договором;

- кредитного договору №010/02-7/351-М від 18 вересня 2007р. а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитної договору (далі - кредитний договір) укладеного між іпотекодержателем та Позичальником, за умовами якого Позичальник зобов'язаний до 17 вересня 2017 р. (сімнадцятого вересня дві тисячі сімнадцятого року) повернути Іпотекодержателю кредит у розмірі 500 000,00 дол. США, сплатити проценти за користування ним у розмірі 12,5% відсотків річних, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках передбачених Генеральною кредитною угодою та даним кредитним договором.

У відповідності до даного Договору, Іпотекодержатель має право у випадках невиконання Позичальником своїх зобов'язань за Генеральною кредитною угодою та/або кредитними договорами, укладеними в раках Генеральної кредитної угоди, отримати задоволення за рахунок заставленого майна.

Згідно з п. 1.2. Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: будівля, що складається з літ. А', літ А", літ А"", загальною площею 606,4 кв.м., що розташована за адресою: Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Л.Толстого, 10 та належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 03.01.2002р. на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради №231 від 26.12.2001 року.

Перевіряючи підставність звернення позивача до суду слід звернути увагу на те, що Договір іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року з боку Іпотекодержателя підписано першим заступником директора з питань корпоративного, малого та середнього бізнесу ОСОБА_10, який діяв на підставі Положення про дирекцію та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 11.12.2006р. та зареєстрованої в реєстрі за №4509 та в особі заступника директора з питань роботи з приватними клієнтами - начальника управління роздрібного бізнесу Закарпатської обласної дирекції ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" ОСОБА_12, який діє на підставі Статуту банку, Положення про дирекцію, довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 21.12.2006р. та зареєстрованої в реєстрі за №4662; а з боку Іпотекодавця - директором ОСОБА_8, яка діяла, як зазначено в іпотечному договорі, на підставі статуту ПП "Б.М.М." зареєстрованого міськвиконкомом Ужгородської міської ради від 23.11.2001р. за №0010879.

Позивач - Приватне підприємство "Б.М.М." заперечує правомірність укладення Договору іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року та його відповідность вимогам чинного законодавства і умовам Статуту підприємства, оскільки директором підприємства підписано даний договір з перевищенням наданих їй повноважень, що призвело до незаконного вибуття майна підприємства з його власності.

Відтак, як вбачається з матеріалів та обставин справи, Приватне підприємство "Б.М.М.", м. Ужгород звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 ОСОБА_4", м. Київ в особі Закарпатської обласної дирекції, м. Ужгород про визнання недійсним іпотечного договору №014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008р. укладеного між ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4", м. Київ в особі Закарпатської обласної дирекції та приватним підприємством "Б.М.М.", посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №1529 з моменту його укладення; проведення державної реєстрації припинення іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно шляхом внесення запису про припинення іпотеки та припинення заборони на предмет іпотеки на нерухоме майно, а саме: будівлі, що складається з літ. А', літ. А'', літ. А''' загальною площею 606,4кв.м. та належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 03.01.2002р. на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради №231 від 26.12.2001р., внесений в реєстр за іпотечним договором від 02.07.2008р. між ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4", м. Київ в особі Закарпатської обласної дирекції та приватним підприємством "Б.М.М.", посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №1529.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України та статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Зміст зазначених у наведеній статті підстав для захисту знайшов відображення у відповідних нормах Цивільного кодексу України, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Водночас, ст. 174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до вимог ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Відповідно до ч. 2 статті 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

У відповідності до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам".

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 58 закону України "Про господарські товариства" та ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, вищим органом управління підприємства є його власник (власники, збори власників). До виключної компетенції власника (зборів власників) приватного підприємства зазвичай відноситься: визначення основних напрямів діяльності підприємства, затвердження планів та звітів по їх виконанню; внесення змін і доповнень до статуту підприємства; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника; виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів, затвердження звітів про фінансово-господарську діяльність підприємства; створення, реорганізація та ліквідація філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів; прийняття рішення про ліквідацію, реорганізацію приватного підприємства.

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Угода, укладена представником юридичної особи або керівником її відособленого підрозділу без належних повноважень на її укладення або з перевищенням цих повноважень, повинна бути визнана недійсною як така, що не відповідає вимогам закону. Оскільки сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника другої сторони відповідних повноважень, то її засновані на цій угоді вимоги до другої сторони (від імені якої укладено угоду) задоволенню не підлягають. При цьому, припущення про те, що сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника юридичної особи або керівника її відособленого підрозділу повноважень на укладення угоди, ґрунтується на її обов'язку перевіряти такі повноваження.

Таким чином, аналізуючи умови Договору іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року слід зазначити, що зміст Статуту ПП "Б.М.М." повинен був бути відомим Відповідачу у справі на момент укладення оспорюваного правочину, а відтак, положення спірного договору свідчать про обізнаність Відповідача про укладення такої угоди з порушенням вимог чинного законодавства з перевищенням керівника ПП "Б.М.М." повноважень на його укладення.

З огляду на викладене та враховуючи положення ст. 241 ЦК України, а також роз'яснення пункту 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» слід зазначити, що дії особи можуть бути визнані схваленням правочину лише за умови, що вони виражались у формі відповідного письмового звернення такої юридичної особи до другої сторони правочину (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо), яке свідчить про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Таким чином, не будь - який письмовий лист юридичної особи до другої сторони правочину може свідчити про схвалення правочину, а лише такий, що свідчить про прийняття його до виконання, здійснення платежу, підписання товаророзпорядчий документів і т.ін.

Згідно з ч. 1 ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Разом з тим, спростовуючи доводи апеляційної скарги, в частині покликання скаржника на те, що Договір іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року укладено у відповідності до норм чинного законодавства та вимог Статуту Приватного підприємства «Б.М.М.», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до розділу 5.1. Статуту Приватного підприємства «Б.М.М.» органами управління Підприємства є Власник Підприємства та Директор.

У відповідності до п. 5.2.1. (ж) Власник може приймати рішення з будь-яких питань щодо діяльності Підприємства. До виключної компетенції Власника Підприємства належить, зокрема, надання попередньої письмової згоди на укладення будь-яких договорів (контрактів), та на проведення банківських операцій на суму, що перевищує еквівалент 200 дол. США.

При цьому, пунктом 5.3. Статуту Приватного підприємства «Б.М.М.» передбачено, що одноособовим виконавчим органом підприємства є директор, який призначається власником. Директор підприємства здійснює керівництво поточною діяльністю підприємства у відповідності з рішеннями власника згідно цього Статуту, укладеного трудового договору та у відповідності до вимог чинного законодавства

Таким чином, на укладення договору іпотеки, сума забезпечення вимог якого перевищує еквівалент 200 дол. США, Директору підприємства потрібна була письмова згода (рішення) власника на укладення та підписання договору іпотеки на визначених в ньому умовах. Проте, такої згоди власник не надав.

Як вбачається з умов Договору іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року, такий підписано від імені ПП "Б.М.М." директором підприємства, що діє на підставі Статуту. Однак, умови Договору іпотеки не містять відомостей про те, що власником ПП "Б.М.М." ОСОБА_9 надано повноваження директору ОСОБА_8 на підписання договору іпотеки в забезпечення зобов'язань кредитів в ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4", а також про надання згоди на передачу в іпотеку майна, що належить ПП "Б.М.М.".

Колегія суддів звертає увагу на те, що Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у своєму поясненні, наданому господарському суду Закарпатської області (т. 1 а.с. 158) повідомила наступне.

Договір іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 не посвідчувався. Оригіналу рішення власника ПП «Б.М.М.» ОСОБА_9 від 26.06.2006р. про надання згоди на іпотеку майна, що належить ПП «Б.М.М.» за підписом власника ПП «Б.М.М.», яким надано повноваження директору ОСОБА_8 на підписання такого договору в забезпечення зобов'язань кредитів в ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» немає. Оригіналу рішення власника ПП «Б.М.М.» ОСОБА_9 від 27.08.2009 року на повноваження директора ПП «Б.М.М.» підписувати згоди на зміну умов кредитних договорів та договору іпотеки від імені іпотекодавця немає. Оригіналу рішення власника ПП «Б.М.М.» ОСОБА_9 від 06.12.2010 року на повноваження директора ПП «Б.М.М.» підписувати згоди на зміну умов кредитних договорів та договору іпотеки від імені іпотекодавця немає. Оригінал рішення власника ПП «Б.М.М.» ОСОБА_9 від 26.06.2008 року про надання згоди на іпотеку майна, що належить ПП «Б.М.М.» за підписом власника ПП «Б.М.М.», яким надано повноваження директору ОСОБА_8 на підписання такого договору в забезпечення зобов'язань кредитів в ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» є і надано суду.

Як вбачається з матеріалів справи, для повного та об'єктивного вирішення спору, ухвалою господарського суду Закарпатської області від 22.07.2016р. (т. 1 а.с. 160-161) провадження у справі до закінчення судової експертизи зупинено, для проведення досліджень надано Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру при УМВС України в Закарпатській області документацію: вільні зразки підпису ОСОБА_9, виконані за період 2007-2010рр.

Так, згідно висновку експерта № 4/163 від 19.08.2016р. (т. 1 а.с. 164-173) встановлено, що підпис біля напису "Власник ПП "Б.М.М." ОСОБА_9М." у рішенні власника ПП "Б.М.М." від 26.06.2008р. виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою, що свідчить про відсутність згоди власника ПП "Б.М.М." на уповноваження директора ПП "Б.М.М." щодо укладення спірного договору іпотеки.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що укладений директором підприємства Договір іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року суперечить п. 5.2.1. (ж) та п. 5.3.2. Статуту Приватного Підприємства "Б.М.М.".

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на Кредитний договір від 26.03.2006 року як доказ схвалення в подальшому договору іпотеки, то він не може бути схваленням укладеного договору іпотеки від 02.07.2008 року, оскільки схвалення договору передбачає дії після укладення договору який необхідно схвалити, а кредитний договір № 010/02-7/351-М був укладений за два роки до договору іпотеки. Крім того, кредитний договір укладено громадянином ОСОБА_9, у якого і виникли особисті зобов'язання перед Банком.

Покликання скаржника на те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про прийняття позовної заяви та вирішення питання про порушення провадження у справі порушено вимоги ст. 15 ГПК України, колегія суддів вважає безпідставними враховуючи наступне.

Відповідно до ст.15 ГГІК України та п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП «Б.М.М.» звернулося до господарського суду Закарпатської області оскільки предметом оскарження є договір іпотеки майна Позивача яке знаходиться в м. Ужгород, Договір іпотеки № 014/02-2/096-Z/2 від 02.07.2008 року укладено в м. Ужгород від імені банку підписано першим заступником директора з питань корпоративного, малого та середнього бізнесу ОСОБА_10 та заступником директора з питань роботи з приватними клієнтами ОСОБА_12, і в разі невиконання зобов'язань по вказаному договору місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії є м. Ужгород (Закарпатська область).

Доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що позивач при зверненні до суду з позовом всупереч ст. 1, 21 ГПК України не підтвердив свій правовий статус юридичної особи спростовуються положеннями ст. 62 «Про господарські товариства», відповідно до якої директор має права без довіреності виступати від імені товариства та вирішувати всі питання діяльності товариства. Крім того, апелянт не надав жодного доказу того, що повноваження директора товариства на момент подання позову були обмежені, щодо подання від імені товариства звернень до суду.

Так, як вбачається з позовної заяви, остання підписана директором ПП «Б.М.М.» ОСОБА_4, який відповідно до виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (т. 1 а.с. 83-84) є керівником з 23.02.2016р. та особою, яка уповноважена представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або особою, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності.

Щодо доводів скаржника про те, що при зверненні до суду позивачем порушено п. 3 ст. 57 ГПК України, оскільки долучено квитанцію про сплату судового збору № 760174 від 06.04.2016 року, проте на момент надіслання позовних матеріалів відповідачу (01.03.2016р.) документ про сплату судового збору був долучений, але не міг бути сплачений, оскільки дата сплати (06.04.2016р.) ще не настала, колегія суддів зазначає, що такі є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з квитанції № 760174 від 06.04.2016 року, призначення платежу: «*;101;22078178;Судовий збір за позовом ПП «Б.М.М.». Господарський суд Закарпат. обл.», платником згідно квитанції є ПП «Б.М.М.». При цьому, як вбачається з відмітки господарського суду Закарпатської області про отримання позовної заяви (вхідний номер господарського суду Закарпатської області 02.5.1-17/226/16 від 06.04.2016р.), позовні матеріали надійшли 06.04.2016 року. Відтак відсутні підстави вважати, що позивачем порушено п. 3 ст. 57 ГПК України.

Таким чином, з огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відсутні будь-які правові підстави для подальшого утримання під обтяженням майна, що було незаконно передано в іпотеку, оскільки продовження утримання під обтяженням майна Позивача, обмежує вільне розпорядження ним, чим порушує його гарантовані права та інтереси його як власника.

Враховуючи викладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33, 34 ГПК України, апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства "ОСОБА_3 ОСОБА_4" б/н та б/д (вх. № апеляційного суду 01-05/5218/16 від 07.11.2016р.) залишити без задоволення, рішення господарського суду Закарпатської області від 12.10.2016р. у справі №907/211/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 02.12.2016 р.

Головуючий суддя Л.Л. Давид

Судді В.М. Гриців

Г.Т. Кордюк