УХВАЛА

25.11.2016Справа № 910/7409/16
Суддя Отрош І.М., розглянувши скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/7409/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 81233809 грн. 15 коп.

Представники сторін:

від заявника (боржника): Касіяненко І.В. - представник за довіреністю б/н від 08.11.2016;

від стягувача: Григорєва Н.В. - представник за довіреністю № 1026 від 25.10.2016;

від Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: Сіщук В.В. - представник за довіреністю № 20-22/342/20.3-03 від 17.06.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 у справі № 910/7409/16 (суддя Павленко Є.В.), яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет» задоволено повністю; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» штрафні санкції у розмірі 81233809 грн. 15 коп. та судовий збір у розмірі 206700 грн. 00 коп.

27.07.2016 на виконання вказаного рішення суду видано наказ.

12.08.2016 до Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій скаржник (боржник) просить суд визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржника від 11.08.2016 у виконавчому провадженні ВП№51874810; скасувати постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.08.2016 про стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП№51874810; зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути виконавчий документ стягувачу, у зв'язку з чим винести відповідну постанову.

Обгрунтовуючи подану скаргу, скаржник (боржник) зазначив, що 05.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№51874810 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16, в якій встановлено строк для добровільного виконання рішення суду - до 10.08.2016 включно, та зазначено, що при невиконанні рішення у строк, наданий для самостійного виконання, виконання вказаного рішення буде здійснюватися у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Скаржник зазначив, що 10.08.2016 (в останній день строку, встановленого для добровільного виконання рішення суду) стягувачем було подано заяву про повернення виконавчого документу - наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16.

Однак, 11.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП№51874810 та постанову про арешт коштів боржника ВП№51874810.

З огляду на викладене, скаржник (боржник) зазначає, що оскільки стягувач подав заяву про повернення виконавчого документу стягувачу в останній день строку, наданого для добровільного виконання рішення суду (10.08.2016), підстави для стягнення виконавчого збору у зв'язку з примусовим виконанням рішенням суду та підстави для накладення арешту на грошові кошти боржника відсутні.

Відповідно до проведеного повторного автоматизованого розподілу матеріалів судової справи, скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/7409/16 передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2016 суддею Отрош І.М. прийнято до розгляду скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/7409/16; розгляд скарги призначено на 20.09.2016.

Судове засідання, призначене на 20.09.2016, не відбулось у зв'язку з направленням матеріалів справи № 910/7409/16 до Київського апеляційного господарського суду (у зв'язку з поданням Публічним акціонерним товариство «Українська залізниця» касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 у справі № 910/7409/16).

Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 у справі № 910/7409/16 залишено без змін.

04.11.2016 матеріали справи № 910/7409/16 повернулись до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2016 розгляд скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/7409/16 призначено на 25.11.2016.

У судовому засіданні 25.11.2016 суд розглянув клопотання скаржника, викладене у прохальній частині скарги, про витребування доказів, відповідно до якого скаржник просив суд витребувати від відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України інформацію з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень про дату та час внесення постанов про стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП№51874810.

Так, за змістом ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується, обставини, що перешкоджають його наданню, підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація, обставини, які може підтвердити цей доказ.

Суд зазначає, що витребовувані скаржником (боржником) докази не підтверджують наявність чи відсутність підстав для задоволення скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та не впливають на правильне вирішення спору у даній справі, з огляду на що суд відмовив у задоволенні клопотання скаржника (боржника) про витребування доказів.

Представник скаржника (боржника) у судовому засіданні 25.11.2016 надав усні пояснення по скарзі, скаргу просив задовольнити.

Представник стягувача у судовому засіданні 25.11.2016 надав усні пояснення по суті скарги, проти задоволення скарги заперечив.

Представник Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у судовому засіданні 25.11.2016 заявив усне клопотання про відкладення розгляду скарги у зв'язку з тим, що не підготувався належним чином до призначеного судового засідання.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: 1) нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; 1-1) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особ; 2) неподання витребуваних доказів; 3) необхідність витребування нових доказів; 4) залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; 5) необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Розглянувши у судовому засіданні 25.11.2016 заявлене клопотання представника Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкладення розгляду скарги, суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з необгрунтованістю.

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що сторонами подані всі документи, які витребовувались ухвалами суду, та наявні в матеріалах справи документи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду скарги, суд відмовив у задоволенні клопотання Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкладення розгляду скарги.

При цьому, ухвала суду про призначення скарги до розгляду у судовому засіданні на 25.11.2016 була отримана Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 21.11.2016 (відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 902), з огляду на що у представника ДВС було достатньо часу на підготовку до судового засідання, в тому числі подання додаткових доказів, ознайомлення з матеріалами скарги, тощо. Крім того, суд зазначає, що скарга разом з доданими до неї документами була надіслана скаржником на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та скаржником і стягувачем після прийняття скарги до розгляду не було долучено до матеріалів скарги будь-яких інших документів.

Розглянувши скаргу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд дійшов висновку про її часткове задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України (у редакції станом на дату подання скарги) скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до п. 10 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» (набрав чинності 05.10.2016) скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.

Згідно з п. 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» (набрав чинності 05.10.2016) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до п.п. 9.1, 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, тому відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату винесення оскаржуваних постанов - № 606-XIV) - надалі Закону України «Про виконавче провадження») рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Судом встановлено, що 05.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№51874810 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет» штрафних санкцій у розмірі 81233809 грн. 15 коп. та судового збору у розмірі 206700 грн. 00 коп.

У п. 2 постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.08.2016 ВП№51874810 державним виконавцем було встановлено строк для добровільного виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 та зазначено, що боржнику самостійно виконати вказане рішення суду і сплатити заборгованість у строк до 10.08.2016 включно.

Відповідно до п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.08.2016 ВП№51874810 при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Судом встановлено, що 10.08.2016 стягувач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет») звернувся до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу вих. № 700 від 10.08.2016 (копія вказаної заяви долучена представником ДВС до матеріалів скарги у судовому засіданні 25.11.2016).

При цьому, у поданій до суду скарзі скаржник (боржник) зазначив, що один примірник вказаної заяви був направлений стягувачем до відділу ДВС поштою 10.08.2016, а інший примірник було подано через поштову скриньку ДВС того ж дня - 10.08.2016.

Суд зазначає, що в матеріалах виконавчого провадження ВП№51874810, копії яких долучено представником ДВС до матеріалів справи у судовому засіданні 25.11.2016, наявна заява стягувача про повернення виконавчого документу стягувачу вих. № 700 від 10.08.2016 та опис вкладення у цінний лист, з якого вбачається, що вказана заява була направлена до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України стягувачем 10.08.2016.

При цьому, на заяві стягувача про повернення виконавчого документу міститься відмітка Міністерства юстиції України про отримання вказаної заяви 29.08.2016 за вхідним реєстраційним номером № 25326-0-33-16.

Доказів отримання Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяви стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу вих. № 700 від 10.08.2016 саме 10.08.2016 (в останній день строку на добровільне виконання рішення, вказаного у поставнові про відкриття виконавчого провадження) матеріали виконавчого провадження ВП№51874810 не містяться та сторонами надано не було.

Судом встановлено, що боржником (скаржником) було подано заяву про відкладення провадження виконавчих дій від 09.08.2016, яка була отримана Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 09.08.2016 за вх. реєстраційним номером № 23283-0-33-16 (наявна в матеріалах виконавчого провадження ВП№51874810, копії яких долучено представником ДВС до матеріалів справи).

Судом встановлено, що 11.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у зв'язку з невиконанням боржником (скаржником) рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 у справі № 910/7409/16 у строк, встановлений для самостійного виконання вказаного рішення - до 10.08.2016 включно, було винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП№51874810.

Звертаючись зі скаргою до суду, скаржник (боржник) зазначає, що оскільки заява стягувача про повернення виконавчого документу (наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16) була подана стягувачем в останній день строку, встановленого для самостійного (добровільного) виконання рішення суду - 10.08.2016, підстави для стягнення з боржника виконавчого збору відсутні, з огляду на що дії державного виконавця щодо винесення вказаної постанови є незаконними, а постанова про стягнення виконавчого збору від 11.08.2016 ВП№51874810 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 28 цього Закону; 2) авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 3) стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; 4) інших надходжень, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Як встановлено судом, 10.08.2016 стягувач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет») звернувся до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу (вих. № 700 від 10.08.2016).

Згідно з ч. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що 02.09.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП№51874810.

У вказаній постанові державним виконавцем зазначено, що до ДВС надійшла заява стягувача вих. № 700 від 10.08.2016 про повернення без виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16; вказана заява подана в строк, наданий боржнику для самостійного виконання рішення суду.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Суд зазначає, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішення розпочинається після спливу строку, встановленого для добровільного виконання рішення.

Так, постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.08.2016 ВП№51874810 було встановлено строк для самостійного (добровільного) виконання боржником (скаржником) рішення суду - до 10.08.2016 включно.

Суд зазначає, що з огляду на викладені положення ст. ст. 41, 27, 28 Закону України «Про виконавче провадження», підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, є саме невиконання боржником у строки, встановлені законодавством для добровільного (самостійного) виконання рішення, відповідного рішення суду та початок примусового виконання рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Судом встановлено, що на підставі поданої боржником (скаржником) заяви про відкладення провадження виконавчих дій від 09.08.2016, яка була отримана Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 09.08.2016 за вх. реєстраційним номером № 23283-0-33-16 (наявна в матеріалах виконавчого провадження ВП№51874810, копії яких долучено представником ДВС до матеріалів справи), 12.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 12.08.2016 було винесено постанову про відкладення провадження виконавчий дій ВП№51874810, якою відкладено провадження виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16 до 29.08.2016.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у зв'язку з винесенням державним виконавцем постанови про відкладення провадження виконавчих дій ВП№51874810 від 12.08.2016, був продовжений строк для добровільного виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16 до 29.08.2016.

При цьому, суд зазначає, що так як заява про відкладення провадження виконавчих дій від 09.08.2016 була отримана Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 09.08.2016, та в наступному державний виконавець дійшов висновку про задоволення цієї заяви та відкладення провадження виконавчих дій, що фактично свідчить про продовження строку для добровільного виконання рішення , незважаючи на відсутність у законі строку для винесення постанови про відкладення провадження виконавчих та фактичне винесення даної постанови 12.08.2016, - суд дійшов висновку про відсутність підстав у державного виконавця для винесення 11.08.2016 постанови про стягнення виконавчого збору з боржника.

Таким чином, враховуючи, що строк для добровільного виконання рішення суду був встановлений до 29.08.2016 (з урахуванням постанови про відкладення провадження виконавчих дій ВП№51874810 від 12.08.2016), суд дійшов висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору з боржника ВП№51874810 від 11.08.2016, оскільки, як встановлено судом, підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, є саме невиконання боржником у строки, встановлені законодавством для добровільного (самостійного) виконання рішення, відповідного рішення суду та початок примусового виконання рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Однак, суд зазначає, що вказані положення законодавства стосуються випадків, коли боржником не було добровільно виконано рішення суду у строки, встановлені для добровільного (самостійного) його виконання, тобто після настання строку для примусового виконання рішення суду навіть у випадку невчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, тоді, як судом було встановлено, в останній день строку, встановленого для добровільного виконання рішення суду (29.08.2016), стягувач подав заяву про повернення виконавчого документу стягувачу.

Як встановлено судом, подана стягувачем заява про повернення виконавчого документа стягувачу вих. № 700 від 10.08.2016 була отримана Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 29.08.2016 (відповідно до вхідного реєстраційного штампу ДВС), тобто в останній день строку, встановленого для добровільного виконання рішення суду (враховуючи постанову про відкладення провадження виконавчих дій), у зв'язку з чим державний виконавець повинен був на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ (наказ Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16) стягувачу та винести відповідну постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Крім того, судом встановлено, що 11.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у зв'язку з ненаданням боржником у строки, встановлені для добровільного виконання рішення суду - до 10.08.2016 включно, документального підтвердження повного виконання рішення суду, винесено постанову про арешт коштів боржника ВП№51874810, якою накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках, відкритих в ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», в межах суми боргу з урахуванням виконавчого збору 89584560 грн. 06 коп.

Частиною 3 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець вправі провадити виконавчі дії щодо виявлення та звернення стягнення на кошти, які перебувають на рахунках та вкладах боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації; стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Згідно з ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арештна майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки і вклади державний виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших органах державної влади, підприємствах, установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

У постанові про арешт коштів боржника від 11.08.2016 ВП№51874810 державним виконавцем було зазначено, що 05.08.2016 державним виконавцем відділу винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, боржнику встановлено строк на самостійне виконання, копію постанови направлено сторонам. У строк наданий на самостійне виконання рішення суду боржником не виконано, у зв'язку із чим, керуючись статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем відділу винесено постанову ВП№51874810 від 11.08.2016 про стягнення з боржника виконавчого збору, у розмірі 10% від суми, що підлягає стягненню, а саме 8144050,91 грн.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 27, 52 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було накладено арешт на грошові кошти боржника у межах 89584560 грн. 06 коп.

Так, відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Таким чином, накладення арешту на кошти боржника є заходом примусового виконання рішення суду, яке розпочинається державним виконавцем після закінчення строків, встановлених для добровільного виконання рішення суду.

Однак, як встановлено судом, на підставі поданої боржником (скаржником) заяви про відкладення провадження виконавчих дій від 09.08.2016, яка була отримана Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 09.08.2016 за вх. реєстраційним номером № 23283-0-33-16 (наявна в матеріалах виконавчого провадження ВП№51874810, копії яких долучено представником ДВС до матеріалів справи), 12.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 12.08.2016 було винесено постанову про відкладення провадження виконавчий дій ВП№51874810, якою відкладено провадження виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16 до 29.08.2016.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у зв'язку з винесенням державним виконавцем постанови про відкладення провадження виконавчих дій ВП№51874810 від 12.08.2016, був продовжений строк для добровільного виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16 до 29.08.2016.

При цьому, суд зазначає, що так як заява про відкладення провадження виконавчих дій від 09.08.2016 була отримана Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 09.08.2016, та в наступному державний виконавець дійшов висновку про задоволення цієї заяви та відкладення провадження виконавчих дій, що фактично свідчить про продовження строку для добровільного виконання рішення, незважаючи на відсутність у законі строку для винесення постанови про відкладення провадження виконавчих та фактичне винесення даної постанови 12.08.2016, - суд дійшов висновку про відсутність підстав у державного виконавця для вчинення виконавчих дій щодо накладення арешту на кошти боржника 11.08.2016.

Таким чином, враховуючи, що строк для добровільного виконання рішення суду був встановлений до 29.08.2016 (з урахуванням постанови про відкладення провадження виконавчих дій ВП№51874810 від 12.08.2016), суд дійшов висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави для початку примусового виконання рішення суду (накладення арешту на кошти боржника) та, відповідно, винесення постанови про арешт коштів боржника ВП№51874810 від 11.08.2016 (тобто, в межах строку, встановленого для добровільного виконання рішення суду).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання недійсними постанови про стягнення виконавчого збору від 11.08.2016 ВП№51874810 та постанови про арешт коштів боржника від 11.08.2016 ВП№51874810.

При цьому, суд зазначає, що у прохальній частині скарги, скаржник (боржник) просив суд скасувати вказані постанови, а не визнати їх недійсними.

Однак, суд зазначає, що як зазначено в п. 32 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.06.2010 р. N 01-08/369 „Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України", вимога скаржника щодо скасування постанови чи іншого акта органу Державної виконавчої служби за своєю правовою природою тотожна вимозі про визнання їх недійсними. Тому у господарського суду відсутні правові підстави для відмови в задоволенні скарги лише з тієї причини, що в ній зазначається про скасування відповідної постанови (акта), а не про визнання його недійсним.

Що стосується заявлених скаржником (боржником) вимог про визнання незаконними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.08.2016 ВП№51874810 та постанови про арешт коштів боржника від 11.08.2016 ВП№51874810, суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на таке.

У відповідності з п. 9.1, 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, тому відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що у випадку, коли дії державного виконавця мають певну процесуальну форму - у даному випадку це постанова про стягнення виконавчого збору та постанова про арешт коштів боржника, - об'єктом оскарження має бути саме відповідна постанова державного виконавця, а не його дії щодо винесення такої постанови (аналогічним чином оскаржується рішення суду, а не дії суду щодо його ухвалення). Саме оскарження постанови державного виконавця в даному випадку є належним та ефективним способом захисту, спрямованим на реальне відновлення положення, яке існувало до порушення прав боржника, водночас оскарження дій щодо винесення постанови не може розглядатись як самостійний спосіб захисту, та не є необхідним (або акцесорним) способом захисту при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсною (скасування) постанови державного виконавця. Таким чином, при визначенні належності обраного способу захисту необхідним є встановлення критерію ефективності та достатності. Саме таким критеріям відповідає вимога про визнання постанов державного виконавця недійсними.

Таким чином, вимоги скаржника (боржника) про визнання дій державного виконавця щодо винесення оскаржуваних постанов є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

При цьому, судом встановлено, що у п. 2 резолютивної частини постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.09.2016 ВП№51874810 державним виконавцем було постановлено скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 11.08.2016 ВП№51874810 та постанову про арешт коштів боржника від 11.08.2016 ВП№51874810.

Однак, суд зазначає, що частинами 1, 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено відповідні права та обов'язки державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження.

При цьому, суд зазначає, що нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено прав державного виконавця самостійно скасовувати винесений ним же процесуальний документ, натомість такими правами в силу ст. 83 цього Закону наділений начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими твердження представника ДВС, викладені у клопотанні, поданому через канцелярію суду 23.09.2016, щодо відсутності предмету спору у зв'язку з тим, що оскаржувані постанови були скасовані самим державним виконавцем у постанові про повернення виконавчого документу стягувачеві від 02.09.2016 ВП№51874810, тоді як законом не передбачено таких прав у державного виконавця.

Крім того, скаржник (боржник) просив суд зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути виконавчий документ (наказ Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16) стягувачу, у зв'язку з чим винести відповідну постанову.

Суд вважає, що провадження щодо розгляду скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в цій частині підлягає припиненню в частині вказаних вимог з огляду на таке.

Відповідно до п. 9.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов Господарських судів» від 17.10.2012 № 9, у вирішенні питань, які виникають у розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб Державної виконавчої служби, до заяв учасників виконавчого провадження (заявників) мають застосовуватися положення ГПК, якими врегульовано аналогічні питання, зокрема, статей 2, 18, 21, 22, 26, 29, 31, 41, 42, 62, пунктів 1 - 3, 5, 6, 9 частини першої статті 63, статті 64, розділів XI, XII, XII-1ГПК тощо.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У відповідності до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Як встановлено судом, 02.09.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП№51874810, якою виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16, повернуто стягувачу.

При цьому, на супровідному листі про надсилання копії вказаної постанови стягувачу міститься відмітка представника стягувача про отримання 02.09.2016 копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та оригіналу відповідного виконавчого документу.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що після звернення до суду з даною скаргою головним державним виконавцем Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було повернуто виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16 стягувачу та винесено відповідну постанову - постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 02.09.2016 ВП№51874810, суд вважає за необхідне припинити провадження щодо розгляду скарги в частині вимог про зобов'язання відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути виконавчий документ (наказ Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16) стягувачу, у зв'язку з чим винести відповідну постанову.

Враховуючи викладене та керуючись п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/7409/16 задовольнити частково.

2. Припинити провадження з розгляду скарги в частині зобов'язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути виконавчий документ (наказ Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16) стягувачу.

3. Визнати недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 11.08.2016 ВП№51874810 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16.

4. Визнати недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника від 11.08.2016 ВП№51874810 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/7409/16.

5. В іншій частині скарги відмовити.

Суддя І.М. Отрош