ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2016 р. Справа № 5023/3165/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новиковій Ю.В.

за участю представників сторін:

стягувач ОСОБА_1 за довіреністю № 175/16 від 27.04.2016 р.

боржник - ОСОБА_2 за довіреністю 38-4055/391 від 27.10.2010 р.

ВДВС ОСОБА_3 за довіреністю 20-22/626 від 30.12.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Департаменту ДВС Міністерства юстиції України (вх. №2969Х/1) на ухвалу господарського суду Харківської області від 12.10.2016 р. у справі № 5023/3165/12, винесену за результатами розгляду скарги ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

за позовом ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", м. Київ

до КП "Харківські теплові мережі", м. Харків

про стягнення 143 378 386,19 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.10.2016 р. (суддя Макаренко О.В.) задоволено скаргу ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (вх. № 249 від 12.08.2016 р.). Визнано неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при примусовому виконанні наказу господарського суду Харківської області від 15.11.2012р. по справі № 5023/3165/12.

Департамент ДВС Міністерства юстиції України з ухвалою суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Так, заявник апеляційної скарги зазначає, що державним виконавцем вжито ряд заходів, спрямованих на забезпечення виконання рішення, а також на встановлення майнового стану боржника, тому, на його думку, висновки суду першої інстанції щодо бездіяльності Відділу не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.11.2016 р.

Боржником 18.11.2016 р. за вх. № 11644 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» на бездіяльність органу державної виконавчої служби.

Стягувачем 21.11.2016 р. надано за вх. № 11652 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги Департаменту ДВС Міністерства юстиції України заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи боржника, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.09.2012 р. у справі № 5023/3165/12, залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 31.10.2012 р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.12.2012 р., позов задоволено частково. Стягнуто з КП "Харківські теплові мережі" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" основний борг за постачання газу в розмірі 127 595 296,03 грн., пеню в розмірі 1 341 815,61 грн., інфляційні витрати в розмірі 1 465 201,33 грн., 3% річних в сумі 4 664 539,11 грн. та судовий збір в розмірі 64 380,00 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 8 311 534,11 грн. відмовлено.

На примусове виконання рішення стягувачеві видано наказ від 15.11.2012 р.

Згідно з ч. 5 статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У пункті 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

У п. 40 рішення від 17.05.2005 року у справі "Чіжов проти України" (заява N 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

Згідно зі ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Приписами ст. 116 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання скарги до суду) виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з приписами статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Отже, обов'язком органів виконавчої служби є забезпечення повного, своєчасного та неупередженого виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2012 р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №35692631 з примусового виконання наказу суду від 15.11.2012 р. по справі № 5023/3165/12 про стягнення з КП "Харківські теплові мережі" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" основного боргу за постачання газу в розмірі 127 595 296,03 грн., пені в розмірі 1 341 815,61 грн., інфляційних втрат в розмірі 1 465 201,33 грн., 3% річних в сумі 4 664 539,11 грн. та судового збору в розмірі 64 380,00 грн., всього: 135 131 232,08 грн. (т. 1 а.с. 183).

Як зазначає представник боржника, до відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у даній справі боржник перерахував на рахунок стягувача платіжним дорученням № 29 від 03.12.2012 р. (т. 2 а.с. 190) основний борг в розмірі 127 595 296,03 грн. за рахунок субвенцій з державного бюджету на погашення різниці в тарифах. Крім того, боржник повідомив суду про те, що на даний час залишок заборгованості боржника перед стягувачем становить 7 535 936,05 грн., з яких: пеня в розмірі 1 341 815,61 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 465 201,33 грн., 3% річних в розмірі 4 664 539,11 грн. та судовий збір в розмірі 64 380,00 грн.

У своїй скарзі стягувач стверджує, що під час примусового виконання рішення суду у даній справі державний виконавець неодноразово зупиняв виконавче провадження за відсутності достатніх правових підстав, що свідчить про його бездіяльність у даному виконавчому провадженні.

Колегія суддів не може погодитись за даними доводами з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Так, з наданих скаржником доказів та матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем на виконання приписів Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу" п. 15 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" неодноразово зупинялося та поновлялося виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у даній справі (т. 1 а.с. 185, т. 2 а.с. 30).

Разом з тим, частиною 3 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) передбачено, що постанова про зупинення виконавчого провадження може бути оскаржена у десятиденний строк в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) скаржник не був позбавлений права та/або можливості оскаржити постанови про зупинення виконавчого провадження у строк та в порядку, встановленому цим Законом.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів оскарження стягувачем жодної з постанов державного виконавця про зупинення виконавчого провадження в порядку, встановленому цим Законом.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про неправомірне та безпідставне зупинення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у даній справі.

Крім того, стягувач у своїй скарзі стверджує, що з моменту відкриття виконавчого провадження (з 14.12.2012 р.) державним виконавцем не було вжито усіх передбачених Законом України "Про виконавче провадження" примусових заходів щодо своєчасного і повного виконання рішення суду.

Проаналізувавши дані доводи стягувача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За умовами ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно зі ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні та

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника встановлений статтею 52 України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) та визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (ч. 1 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження").

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах (ч. 2 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з ч. 8 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час подання до суду скарги) державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що протягом часу перебування наказу господарського суду Харківської області від 15.11.2012 р. у справі № 5023/3165/12 на примусовому виконанні державним виконавцем було вжито заходів щодо розшуку та виявлення майна боржника (направлено відповідні запити щодо виявлення рухомого та нерухомого майна боржника), а також було накладено арешт на кошти боржника у банківських установах.

Водночас колегією суддів встановлено, що арешт на кошти боржника в банківських установах було накладено державним виконавцем в межах інших виконавчих проваджень, зокрема: у ВП №48846146 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 27.07.2015 р. по справі №922/1786/15 у межах суми 54 459 453,47 грн. (постанова про арешт коштів боржника від 13.01.2016р., т. 2, а.с. 124-125) та у ВП №50126297 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 07.12.2015 р. по справі №922/3137/15 у межах суми 210 524 871,68 грн. (постанова про арешт коштів боржника від 02.03.2016р., т. 2, а.с. 196-197).

При цьому з моменту відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду у даній справі № 5023/3165/12 (з 14.12.2012 р.) і до цього часу державним виконавцем не було накладено арешту ані на кошти боржника, ані на його майно боржника у межах суми боргу, стягнутої даним судовим рішенням (7535936,05грн.), про розмір залишку якої державний виконавець був повідомлений 19.02.2016 р. листом стягувача від 04.02.2016 р. вих. № 31/13-338 (т. 2 а.с.156).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вжив усіх примусових заходів щодо повного і своєчасного виконання рішення, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", що призвело до невиконання наказу господарського суду Харківської області від 15.11.2012 р. у справі № 5023/3165/12 та не стягнення грошових коштів з КП "Харківські теплові мережі" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України заборгованості у розмірі 7 535 936,05 грн.

Підсумовуючи вищевикладені обставини та приписи закону, колегія суддів вважає вимоги стягувача про визнання неправомірною бездіяльності відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при примусовому виконанні наказу господарського суду Харківської області від 15.11.2012 року у справі № 5023/3165/12 правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Пунктом 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" встановлено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що твердження апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не доведені належними доказами, у звязку з чим підстав для її задоволення та скасування ухвали господарського суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 91, 101, ч. 1 ст. 103, ст.ст. 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту ДВС Міністерства юстиції України на ухвалу господарського суду Харківської області від 12.10.2016 р. у справі № 5023/3165/12 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 12.10.2016 р. у справі № 5023/3165/12 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.