ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2016 Справа №917/1317/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Сіат-ЛТД", вул. Ярмарочна, буд. 11, м. Кременчук, Полтавська область,39600

до Публічного акціонерного товариства "Автокразбанк", вул. Київська, 8, м. Кременчук, Полтавська область, 39600; поштова адреса: проспект Свободи 78-а, м. Кременчук, 39600

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вул. Січових Стрільців, буд. 17, м. Київ, 04053

про стягнення основного боргу, інфляційних, річних та пені

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 12/08-15 від 12.08.2016, ОСОБА_2, директор

від відповідача 1, 2: не зявилися

Суть спору: Розглядається позов про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за договором банківського рахунку № 02.06-2011/8189-БР від 02.06.2011 у розмірі 811 051,56 грн , з яких: не перераховані кошти відповідно до платіжного доручення № 2023 від 22.04.2016 і залишок оборотних коштів в сумі 14 650,24 грн, що разом складає 457 150,24 грн, 3% річних - 30 696,12 грн, неустойка - 22 857,51 грн, інфляційні втрати - 300 347,69 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні, в обґрунтування позову посилався на неналежне виконання відповідачем 1 договірних зобовязань, щодо перерахування коштів.

Відповідач 1 у відзиві проти позову заперечив, посилаючись на те, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобовязань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку. За умови достатності коштів, які надійдуть від реалізації майна банку, що ліквідується та задоволення вимог кредиторів попередньої черги, ПАТ АКБ ОСОБА_3 виконає своє зобов'язання перед ТОВ Фірма Сіат-Лтд у розмірі, що акцептований відповідно до його заяви про визнання кредитором, а саме: 457150,24 грн.

Щодо заявлених річних та інфляційних, відповідач 1 зазначив, що відповідно до вимог ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації нарахування неустойки чи інших фінансових санкцій не здійснюється.

Відповідач 2 подав письмові пояснення (вх. №10854 від 02.09.2016) у яких проти позову заперечив, оскільки позивач звертався з кредиторськими вимогами до Уповноваженої особи, вони були акцептовані, відповідно до встановленої Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» черговості.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

02.06.2011 Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма Сіат-Лтд (надалі - позивач) та Публічне акціонерне Товариство "Автокразбанк" (надалі - відповідач 1, ОСОБА_3) уклали договір банківського рахунку № 02.06-2011/8189-БР.

Відповідно до умов договору відповідач 1 відкрив позивачу рахунок № 8189 в гривні та взяв на себе зобов'язання щодо здійснення його розрахунково-касового обслуговування у валютах, визначених клієнтом у заяві (ях), і щодо надання пов'язаних з цим послуг (п. 1.1, п. 2.4 договору).

22.04.2014 позивач звернувся до відповідача 1 з платіжним дорученням № 2023 на здійснення перерахування коштів в сумі 442500,00 грн на рахунок ПАТ Харківський машинобудівний завод Світло шахтаря.

Однак, відповідач 1 не виконав свої зобов'язання по договору та не здійснив перерахування коштів, відповідно до вищевказаного платіжного доручення, у передбачений договором та чинним законодавством термін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до ст. 8 Закону України Про платіжні системи і переказ коштів в ОСОБА_3 зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Згідно з випискою Банку станом на 22.04.2014 на банківському рахунку позивача в Банку знаходились кошти в сумі 457150,00 грн, тобто достатня сума для здійснення вищевказаного платежу.

Проте, з часу подання зазначеного платіжного доручення, а саме: з 22.04.2014 та станом на час розгляду даної справи відповідачем 1 виконання переказу коштів за цим платіжним документом здійснено не було.

Як зазначає позивач, всупереч вимог 1.12 Інструкції НБУ № 22 ОСОБА_3 не повідомив ТОВ Фірма Сіат-Лтд про причини невиконання ним переказу коштів за платіжним дорученням, що призвело до не виконання позивачем умов господарського договору, укладеного із ПАТ Харківський машинобудівний завод Світло шахтаря, відповідно до якого позивач намагався придбати прес САН 1600.

Позивач вказує, що наслідком невиконання позивачем вищевказаного договору стало розірвання контракту № 03/2014 від 05.05.2014, укладеного між позивачем та "SAHINCE OTOMOTIVE SANAYI VETICARET A.S." (Туреччина), що встановлено рішенням господаревого суду Полтавської області від 08.07.2014 у справі №917/1066/14, яке набрало законної сили.

Позивач зазначає, що з офіційного повідомлення на сайті відповідача 1 він дізнався, що на підставі постанови Правління НБУ за № 320 від 30.05.2014 відповідача 1 віднесено до категорії неплатоспроможних банків, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - відповідач 2), прийнято рішення за № 40 про відкликання банківської ліцензії та запроваджено з 30.05.2014 по 29.08.2014 тимчасову адміністрацію банку.

Листом від 07.04.2015 за № 21-100087/15 відповідач 2 повідомив позивача, що починаючи з 29.08.2014 здійснюється процедура ліквідації Банку.

Таким чином, у відповідача 1 знаходяться не перераховані, відповідно до платіжного доручення від 22.04.2014 та не повернуті позивачу кошти в сумі 457150,24 грн.

Позивачем надіслано відповідачу 1 Претензію від 30.04.2014, Вимогу щодо негайного перерахування грошових коштів з банківського рахунку за вих. № 200 від 21.05.2014, лист на ім'я першого заступника голови правління ПАТ «АКБ БАНК» ОСОБА_4 за вих. № 191 від 16.05.2014 з проханням повернути кошти.

Однак, грошові кошти в сумі 457150,24 грн перераховані не були. Тобто, з 22.04.2014 та станом на час розгляду даної справи відповідачем 1 виконання платіжного доручення здійснено не було.

Позивач вважає, що відповідачі порушили його право на вільне володіння та розпорядження належними йому на праві власності коштами, а тому їх відповідальність щодо повернення коштів та сплати інших передбачених чинним законодавством нарахувань є солідарною.

З огляду на вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно не перераховані кошти відповідно до платіжного доручення № 2023 від 22.04.2016 і залишок оборотних коштів в сумі 14 650,24 грн, що разом складає 457 150,24 грн, 3% річних в розмірі 30 696,12 грн, 22 857,51 грн неустойки та 300 347,69 грн інфляційних втрат.

Позивач вважає, що строк виконання свого грошового обов'язку щодо перерахування, повернення коштів та нарахувань пені, інфляційних та 3% річних починається з 23.04.2014 року, з дня, наступного за днем подання позивачем вищевказаного платіжного доручення на перерахування коштів.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в ОСОБА_3" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1 ст. 30 зазначеного Закону)

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 457 150,24 грн є правомірною та підлягає задоволенню.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.2 договору за порушення Банком з його вини строків завершення переказу коштів ОСОБА_3 сплачує неустойку та відшкодовує збитки у загальному розмірі 0,01 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 5% від суми переказу.

Оскільки, нарахована позивачем сума перевищує 5%, позивач просить суд стягнути з відповідача 5% від суми заборгованості, що складає 22 857,51 грн (457 150,24 х 5%).

Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Виходячи зі способу нарахування (5% від суми заборгованості) позивачем заявлений до стягнення штраф.

Проте, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги про стягнення неустойки (штрафу) у розмірі 22 857,51 грн та 300 347,69 грн інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як розяснено Вищим господарським суд України у постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязання» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 Постанови).

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Оскільки річні входять до складу грошового зобовязання і не є санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошового зобовязання, як розяснено у Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 року № 14, суд задовольняє позов в частині вимог про стягнення 30 696,12 грн 3% річних.

Щодо заявлених позивачем вимог до відповідача 2 суд зазначає наступне:

Згідно з ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичною особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи позивача у справі.

Порушення своїх прав та необхідність їх захисту, особи, що звертаються до суду, повинні довести належними та допустимими доказами.

Позивачем до Фонду гарантування заявлено вимоги, які не відносяться до його компетенції.

Спірні правовідносини виникли між позивачем та ПАТ Автокразбанк, управління яким здійснюється саме Уповноваженою особою. Тобто, Фонд гарантування не може нести відповідальність за зобов'язаннями учасником яких він не є. Фонд гарантування навіть в контексті Закону України Про захист прав споживачів не надавав позивачу жодних послуг як учасник договірних відносин.

Відповідно до преамбули вищевказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 3 закону, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Фонд не являється виробником і продавцем товарів, виконавцем робіт і надавачем послуг. Також, Фонд не є органом влади у сфері захисту прав споживачів і до його повноважень не входить захист прав споживачів.

Законом «Про захист прав споживачів» не передбачено права споживачів звертатися за відшкодуванням шкоди, в тому числі моральної, до органів державної влади та державних установ із спеціальними функціями, які не мають відношення до виробництва і продажу товарів, виконання робіт і надання послуг.

Виходячи з правового статусу Фонду, Фонд не порушував права позивача як споживача банківських послуг, оскільки Фонд не надавав дані послуги позивачу. та не укладав з позивачем жодних договорів тощо.

Зокрема ст. 20 Закону чітко визначає на які цілі повинні використовуватись кошти Фонду.

У відповідності до статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для:

1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону;

2) покриття витрат, пов'язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду, у тому числі витрат Фонду, передбачених частиною восьмою статті 39 цього Закону;

21) погашення облігацій і виплати доходів за ними (сплати фінансових векселів), враховуючи витрати, пов'язані з їх випуском (видачею) та розміщенням;

3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду;

4) надання фінансової підтримки приймаючому банку;

5) надання позик працівникам Фонду в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду, та у порядку, передбаченому нормативно-правовими актами Фонду;

6) надання цільової позики для авансування виплат вкладникам банку відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону протягом дії тимчасової адміністрації;

7) надання цільової позики банку для оплати витрат, пов'язаних із здійсненням діяльності банку, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 36, пунктами 7 і 8 частини другої статті 37 та частиною четвертою статті 47 цього Закону;

8) формування статутного капіталу перехідного банку, спеціалізованої установи;

9) надання фінансової допомоги у випадках, визначених цим Законом;

10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини другою статті 1 Закону, його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано доказів порушення відповідачем 2 прав ТОВ "Фірма Сіат-Лтд".

Отже, відповідач 2 не є належним відповідачем за даним позовом.

З огляду на приписи чинного законодавства, позовні вимоги позивача щодо стягнення коштів з Фонду гарантування є безпідставними.

Судові витрати, згідно з ст. 49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, слід зазначити, що звертаючись до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 1380,00 грн, відповідно до платіжного доручення № 627 від 12.07.2016, тоді як відповідно до ціни позову судовий збір мав складати 12165,77 грн. Враховуючи недоплату судового збору позивачем суд вважає за необхідне достягнути з останнього 10785,77 грн в доход Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Задовольнити позов частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Автокразбанк" вул. Київська, 8, м. Кременчук, Полтавська область,39600; поштова адреса: проспект Свободи 78-а, м. Кременчук, 39600, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Сіат-ЛТД" (вул. Ярмарочна, буд. 11, м. Кременчук, Полтавська область,39600, , р/р 6 в АТ "Райффайзен банк "Аваль", МФО 380805) 457150,24 грн боргу, 30696,12 грн - 3% річних, 7317,69 грн судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Сіат-ЛТД" (вул. Ярмарочна, буд. 11, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, , р/р 6 в АТ "Райффайзен банк "Аваль", МФО 380805) в доход Державного бюджету України 10785,77 грн судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в позові в частині стягнення пені та інфляційних втрат.

Відмовити в позові до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Повне рішення складено 06.12.2016.

Суддя Д.М. Сірош