ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р.Справа № 916/2014/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Жекова В.І.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників провадження:

від ТОВ "Транс-Сервіс" - ОСОБА_1 за довіреністю;

від ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" - ОСОБА_2 за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства "Морський торговельний порт "Чорноморськ"

на рішення господарського суду Одеської області від 27.09.2016

у справі №916/2014/16

за позовом Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс"

про стягнення 197 167,20 грн.

ВСТАНОВИВ

У липні 2016 Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" (далі ДП "Іллічівський морський торговельний порт") звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс" (далі ТОВ "Транс-Сервіс") в якому просило стягнути з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 150 759,62 грн., суму пені у розмірі 33 221,74 грн., 3 % річних у розмірі 3543,88 грн., інфляційні витрати 9641,96 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.09.2016 (суддя Рога Н.В.) у задоволені позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення, суд першої інстанції посилаючись на приписи ст. 901, 903, 905 ЦК України зазначив, що у період дії договору зберігання №743-О ДП "Іллічівський морський торговельний порт" виставляло ТОВ "Транс-Сервіс" для оплати рахунки, які було складено на підставі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та які було оплачено відповідачем у повному обсязі. Після проведення позапланового аудиту відповідності та фінансового аудиту ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за період з 17.07.2013 по 01.07.2015 Управлінням аудиту та контролю Міністерства інфраструктури України ДП "Іллічівський морський торговельний порт" виставило ТОВ "Транс-Сервіс" для оплати рахунки від 31.08.2015 №Пр/1 805 Р на суму 22 442 грн. 65 коп., за лютий 2014, №Пр/5 633 Р на суму 18 638 грн. 30 коп. за березень 2014, №Пр/10 550 Р на суму 18 579 грн. 43 коп. за травень 2014, №Пр/13 056 Р на суму 17 297 грн. 80 коп. за червень 2014, які є додатковими рахунками.

Разом з тим, як зазначено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, аудиторський звіт, на який посилається позивач як на підставу виставлення рахунків, за своєю природою не має нормативного характеру, а містить лише рекомендації щодо удосконалення діяльності установи залежно від характеру виявлених проблем, а тому, на думку суду першої інстанції, аудиторський звіт не може бути підставою для додаткового виставлення ДП "Іллічівський морський торговельний порт" рахунків ТОВ "Транс-Сервіс" та породжувати для останнього обовязки щодо додаткової оплати за вказані періоди, оскільки чіткий і вичерпний перелік зобовязань відповідача визначено в укладеному між сторонами договорі зберігання №743-О від 10.12.2013.

Господарським судом Одеської області було встановлено, що діях ТОВ "Транс-Сервіс" відсутній склад протиправної поведінки та порушення договірних зобов'язань, що спричинило шкідливий результат для зобов'язаного контрагента, а тому, на думку суду, не може вважатися доведеним факт заподіяння збитків (не одержання доходів ) ДП "Іллічівський морський торговельний порт", оскільки, донарахування сум цих витрат зроблено позивачем саме на підставі висновків аудиторського звіту, а нарахування штрафних санкцій, здійснено за несплату сум, визначених в додатково виставлених відповідачу рахунках.

Судом також відзначено, що стягнення штрафних санкцій є способом захисту порушеного права, який є похідним від стягнення заборгованості, а тому суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог повністю.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 27 вересня 2016 року по справі №916/2014/16 в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи, не надано їм належної правової оцінки, а також допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а саме ст. 43 ГПК України, ст. 526, п.5 ст.530, п.2 ст.625, ст.611, ст. 627, ст. 628 ЦК України та ч.1 ст.193 ГК України.

Як зазначає апелянт, Управлінням аудиту та контролю Міністерства інфраструктури України було проведено позаплановий аудит фінансової діяльності ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за період з 17.07.2013 по 01.07.2015 та було встановлено, що ДП "Іллічівський морський торговельний порт" не виставлялись рахунки щодо зберігання майна, яке є власністю ТОВ "Транс-Сервіс", зберігання майна, що належить ТОВ "Транс-Сервіс" у нежитловому приміщенні складу №8 перешкоджало виконанню вантажних робіт у зазначеній будівлі, що призвело до неотримання портом фінансових ресурсів на суму 150,8 тис. грн.

Скаржник зазначає, що в судовому рішенні судом першої інстанції зазначено, що в діях ТОВ "Транс-Сервіс" відсутній склад протиправної поведінки та порушення договірних зобовязань, однак, на думку апелянта, суд взагалі не досліджував матеріали справи, щодо договірних відносин ДП "Іллічівський морський торговельний порт" та ТОВ "Транс-Сервіс". Крім того, апелянт відзначає, що ТОВ "Транс-Сервіс" не заперечував проти договірних відносин, а саме надання послуг зберігання майна.

За твердженням скаржника, пунктом 6.4 договору визначено, що сторони складають акт приймання-здачі наданих послуг. Сторони погодились, що акт приймання-здачі наданих послуг, підписаний уповноваженими представниками сторін, є документом підтверджує факт надання зберігачем послуг поклажодавцю. Прийом-передача акту наданих послуг для підпису та оформлення здійснюється сторонами шляхом передачі уповноваженим представникам під особистий підпис в реєстрі виставлених рахунків. Поклажодавець зобов'язаний, не пізніше другого дня після отримання екземплярів акту приймання-здачі наданих послуг, повернути зберігачеві підписаний та засвідчений власною печаткою належний порту екземпляр акту наданих послуг. У разі невиконання поклажодавцем зазначених зобов'язань акт наданих послуг вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документу підписаного поклажодавцем. Як стверджує апелянт, зі сторони ТОВ "Транс-Сервіс" не повернуті підписані акти та не надано жодних зауважень до них. Тим самим, на думку скаржника, ТОВ "Транс-Сервіс" підтвердив факт надання послуг зберігання з боку ДП "Іллічівський морський торговельний порт", а не підписання актів наданих послуг з боку ТОВ "Транс-Сервіс", не звільняє останнього від зобовязання оплати наданих послуг.

Апелянт зазначає, що вищевикладене судом не досліджувалось, юридична оцінка вказаним обставинам не надавалась.

Посилаючись на п.п. 2.2.1., 6.3. договору апелянт зазначає, що виставлені рахунки сплачені не були, а тому ДП "Іллічівський морський торговельний порт" відповідно до законодавства захищає свої порушені права щодо необхідності оплати наданих послуг. До того ж. за твердженням скаржника, ТОВ "Транс-Сервіс" підтвердив обставини щодо надання послуг ДП "Іллічівський морський торговельний порт".

Скаржник, також посилаючись на п.9.2. договору зазначає, що закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Також, посилаючись на п.5.4. договору п. 2 ст. 625 ЦК України апелянт вважає, що вимога щодо оплати пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є законною та обґрунтованою, що підтверджується нормами чинного законодавства.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 апеляційну скаргу ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

24.11.2016 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ "Транс-Сервіс" в якому останнє просить залишити рішення господарського суду Одеської області від 27.09.2016 по справі №916/2014/16 без змін, а апеляційну скаргу ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" без задоволення.

У судовому засіданні від 30.11.2016 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення господарського суду Одеської області без змін.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2013 між ТОВ "Транс-Сервіс" (Поклажодавець) та ДП "Іллічівський морський торговельний порт" (Зберігач) був укладений договір зберігання №743-О, відповідно до п.1.1. визначено, що у порядку та на умовах даного договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно (річ), а саме: обладнання, що є власністю поклажодавця, перелік якого, кількість, вартість і стан вказуються у відповідних актах приймання-передачі, які складаються при передачі/поверненні майна на/зі зберігання. Передача майна на зберігання і видача зі зберігання проводиться на території зберігача

Розділом 2 договору визначено, що зберігач, зокрема, зобовязаний прийняти майно поклажодавця на зберігання згідно з наданим актом приймання-передачі, здійснювати за заявкою поклажодавця видачу його майна з обовязковим складанням акту приймання-передачі, повернути по акту приймання-передачі майно поклажодавцю на першу вимогу останнього. Зберігач має право, зокрема, вимагати від поклажодавця оплати за фактичний строк зберігання, якщо майно не витребуване достроково або не отримане у встановлений строк.

Відповідно до розділу 3 договору поклажодавець зобовязаний, зокрема, передати зберігачеві майно по акту приймання-передачі, оплачувати зберігачеві плату за зберігання майна, а також супутні витрати по прийманню-видачі (вивантаження, навантаження, переміщення й т.п.) та інші послуги, повязані зі зберіганням, згідно з діючими тарифами зберігача, по закінченню строку дії даного договору забрати у зберігача майно.

Згідно з п.4.1. договору зберігання майна поклажодавця здійснюється на території зберігача, що не перешкоджає виконанню вантажних робіт. Розмір займаної площі або її зміна підтверджується актом підписаним обома сторонами договору.

Пунктами 5.1., 5.4. договору визначено, що у випадку порушення зобов'язань, що виникають з цього договору, винна сторона несе відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. За несвоєчасну оплату рахунків зберігача за надані послуги згідно з умовами даного договору поклажодавєць зобов'язаний сплатити зберігачеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що діє на момент нарахування.

Розділом 6 договору встановлено, що поклажодавець оплачує вартість зберігання майна, розраховану виходячи з фактичної займаної площі, часу зберігання і місцевих тарифів зберігача на підставі рахунків зберігача. Тариф на зберігання майна становить: 0,32 грн./кв.м за добу на відкритих складських площах (без ПДВ); 0,47 грн./кв.м за добу на закритих складських площах (без ПДВ). Вартість інших послуг, повязаних зі зберіганням (вивантаження, навантаження майна з використанням техніки зберігача і виконання інших операцій), наданих за заявкою поклажодавця, оплачується на підставі затверджених зберігачем місцевих тарифів. Форма оплати безготівкове перерахування коштів на банківських рахунок зберігача не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним. Не пізніше 25 числа кожного місяця сторони складають акт приймання-здачі наданих послуг. Сторони погодились, що акт приймання-здачі наданих послуг, підписаний уповноваженими представниками сторін, є документом, що підтверджує факт надання зберігачем послуг поклажодавцю. Прийом-передача акту наданих послуг для підпису та оформлення здійснюється сторонами шляхом передачі уповноваженим представникам під особистий підпис в реєстрі виставлених рахунків. Поклажодавець зобовязаний не пізніше другого дня після отримання екземплярів акту приймання-здачі наданих послуг, повернути зберігачеві підписаний та засвідчений власною печаткою належний порту екземпляр акту наданих послуг. У разі невиконання поклажодавцем зазначених зобовязань акт наданих послуг вважається прийняти без зауважень і має силу документу, підписаного поклажодавцем.

Цей Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками, але згідно із ст.631 ЦК України розповсюджує свою дію на взаємовідносини сторін з 25.10.2013 і діє до 31.12.2014. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (п.п.9.1, 9.2 договору).

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що за результатами позапланового аудиту фінансової діяльності ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за період з 17.07.2013 по 01.07.2015, що був проведений Управлінням аудиту та контролю Міністерства інфраструктури України, було встановлено, що ДП "Іллічівський морський торговельний порт" не виставлялись рахунки щодо зберігання майна, яке є власністю ТОВ "Транс-Сервіс", зберігання майна, що належить ТОВ "Транс-Сервіс" у не житловому приміщенні складу №8 перешкоджало виконанню вантажних робіт у зазначеній будівлі, що призвело до неотримання портом фінансових ресурсів на суму 150 800 грн. (з ПДВ).

Враховуючи дані висновків аудиту, 31.08.2015 ДП "Іллічівський морський торговельний порт" було виставлено ТОВ "Транс-Сервіс" для оплати рахунки за листопад, грудень 2013, січень, квітень, липень, серпень, вересень 2014 на загальну суму 83 515 грн. 32 коп. Крім того, на виконання умов договору позивачем було виставлено рахунок з актом здачі прийняття робіт, які сплачено частково, а саме: за лютий 2014 на суму 22 442 грн. 65 коп. (з ПДВ), за березень 2014 на суму 18 638 грн. 30 коп. (з ПДВ), за травень 2014 на суму 18 579 грн. 43 коп. (з ПДВ) та за червень 2014 на суму 17 297 грн. 80 коп. (з ПДВ). До зазначених рахунків було додано акти здачі прийняття робіт на визначені у рахунках суми. Акти здачі прийняття робіт було отримано представником ТОВ "Транс-Сервіс" ОСОБА_3 21.09.2015. Однак, як зазначив позивач, отримані акти підписаними повернуто не було, зауважень до актів до ДП "Іллічівський морський торговельний порт" не надходило, рахунки від 31.08.2015 відповідачем не оплачено, що на думку позивача є порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів, що й стало підставою для звернення з позовом про стягнення з відповідача заборгованість у сумі 150 759 грн. 62 коп. до суду.

Крім того, на підставі п.5.4 договору та ст. 625 Цивільного кодексу України за несвоєчасну оплату відповідачем рахунків за надані послуги позивач нарахував та просив стягнути з відповідача пеню у сумі 33 221 грн. 74 коп., інфляційні втрати у сумі 9641 грн. 96 коп. та 3% річних у сумі 3543грн. 88 коп.

Судом першої інстанції позовні вимоги ДП "Іллічівський морський торговельний порт" визнано необґрунтованими та відмовлено в їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтями 626, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статті 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, а саме: виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Частиною 1 ст.938 ЦК України визначено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з ст. 940 ЦК України професійний зберігач, який зберігає речі на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування, не має права відмовитися від укладення договору зберігання за наявності у нього такої можливості.

Статтею 946 ЦК визначено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Пунктом 9.1. договору сторонами передбачено, що цей Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками, але згідно із ст.631 ЦК України розповсюджує свою дію на взаємовідносини сторін з 25.10.2013 і діє до 31.12.2014.

Отже, сторонами договору чітко погоджено строк дії договору та визначено, що останній діє до 31.12.2014. Будь-яких доказів на підтвердження того, що дія договору була продовжена сторонами надано не було.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що у позивача були відсутні підстави для виставлення рахунків відповідачеві та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2015, оскільки, на момент виставлення даних рахунків договір про надання послуг вже припинив свою дію.

Колегія суддів відзначає, що рахунки від 31.08.2015 №Пр/1 805 Р на суму 22 442 грн. 65 коп. за лютий 2014, №Пр/5 633 Р на суму 18 638 грн. 30 коп. за березень 2014, №Пр/10 550 Р на суму 18 579 грн. 43 коп. за травень 2014, №Пр/13 056 Р на суму 17 297 грн. 80 коп. за червень 2014 були виставлені ДП "Іллічівський морський торговельний порт" відповідачеві додатково, а саме після проведення позапланового аудиту відповідності та фінансового аудиту ДП "Іллічівський морський торговельний порт" за період з 17.07.2013 по 01.07.2015 Управлінням аудиту та контролю Міністерства інфраструктури України.

Разом з цим, судова колегія відзначає, що аудиторський звіт, на який посилається позивач як на підставу виставлення рахунків від 31.08.2015 №Пр/1 805 Р на суму 22 442 грн. 65 коп. за лютий 2014, №Пр/5 633 Р на суму 18 638 грн. 30 коп. за березень 2014, №Пр/10 550 Р на суму 18 579 грн. 43 коп. за травень 2014, №Пр/13 056 Р на суму 17 297 грн. 80 коп. за червень 2014, за своєю природою не має нормативного характеру, а містить лише рекомендації щодо удосконалення діяльності установи залежно від характеру виявлених проблем, отже, на думку суду, він не може бути підставою для додаткового виставлення ДП "Іллічівський морський торговельний порт" відповідачеві рахунків і породжувати для ТОВ "Транс-Сервіс" будь-яких обовязків щодо додаткових оплат за вказані періоди, оскільки чіткий і вичерпний перелік зобовязань компанії було визначено в укладеному між сторонами договорі зберігання від 10.12.2013 №743-О.

Колегія суддів відзначає, що в матеріалах справи містять копія акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 05.02.2014 №Пр/1 805 на суму 7 969,56 грн., який підписано сторонами договору, із зазначенням, що сторони претензій одна до іншої не мають та копія платіжного доручення про сплату відповідачем на користь позивача 7969,56 грн. Додатками до цього Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) є акт приймання-передачі майна від поклажодавця зберігачу, а також перелік майна, в якому вказана вартість його зберігання за період з 30.10.2013 по 05.02.2014.

Також, у матеріалах справи наявні копії рахунків, що виставлялись позивачем відповідачеві, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), копії платіжних доручень про сплату відповідачем на користь позивача грошових коштів на виконання умов договору зберігання та акти виконаних робіт (а.с.89-106), що підтверджують виконання сторонами умов договору та виконання відповідачем вимог щодо сплати коштів за збереження майна, що передбачені договором.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 150759,62 грн. є недоведеними, необґрунтованими і такими, що суперечать умовам укладеного між сторонами договору зберігання, оскільки, зобовязання за цією угодою відповідачем було виконано у повному обсязі, без будь-яких претензій з боку позивача, тоді як можливість виставлення останнім рахунків на оплату послуг після здійснення між сторонами розрахунків, у тому числі й поза межами, встановлених договором зберігання термінів виставлення рахунків до оплати, умовами вказаного договору не передбачалась, а тому, виставлення таких рахунків позивачем не породжує для відповідача обовязків, щодо оплати таких рахунків.

З вищевикладених підстав колегією суддів відхиляються посилання апелянта на те, що ТОВ "Транс-Сервіс" не повернуті підписані акти та не надано жодних зауважень до них, що на думку скаржника, підтверджує факт надання послуг зберігання з боку ДП "Іллічівський морський торговельний порт", а не підписання актів наданих послуг з боку ТОВ "Транс-Сервіс", не звільняє останнього від зобовязання оплати наданих послуг, оскільки, рахунки, що були виставлені позивачем під час дії договору були підписані та оплачені відповідачем у повному обсязі, а виставлення рахунків від 31.08.2015 не передбачено ані договором, ані приписами чинного законодавства України, а тому, у відповідача не виникло обовязку щодо підписання актів за даними рахунками та їх сплати.

Не приймається колегією суддів до уваги й посилання апелянта на п.9.2. договору зберігання, яким визначено, що закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, оскільки, скаржником не було доведено суду будь-яких порушень, які були вчинені відповідачем під час дії договору зберігання.

Відповідно до аудиторського звіту, складеного Управлінням аудиту та контролю Міністерства інфраструктури України, не виставлення портом рахунків за послуги зберігання майна, яке є власністю ТОВ "Транс-Сервіс" за весь час фактичного його розміщення у не житловому приміщенні будівлі критого складу №8 призвело до недоотримання фінансових ресурсів на суму 150 800 грн. ДП "Іллічівський морський торговельний порт" рекомендовано, зокрема, забезпечити проведення претензійно-позовної роботи відносно контрагента ТОВ "Транс-Сервіс" з метою відшкодування завданих порту збитків і одержання усіх належних ДП "Іллічівський морський торговельний порт" коштів.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Стаття 224 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню, відносяться: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 Господарського кодексу України).

Для застосування такого виду господарської санкції, як відшкодування збитків, необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи); шкідливого результату такої поведінки - збитків, їх наявності та розміру; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи. Крім того, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Умовою відповідальності за правопорушення є вина сторони яка заподіює збитків, тобто винною дією є невиконання, відмова від виконання або неналежне виконання зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, заслухавши позицію представників сторін та встановивши, що підставою для додаткового виставлення відповідачу рахунків щодо сплати коштів після проведеного Управлінням аудиту та контролю Міністерства інфраструктури України позапланового аудиту відповідності та фінансового аудиту ДП "Іллічівський морський торговельний порт", суд дійшов висновку, що в діях ТОВ "Транс-Сервіс" відсутній склад протиправної поведінки та порушення договірних зобов'язань, що спричинило шкідливий результат для зобов'язаного контрагента, а відтак не може вважатися доведеним факт заподіяння збитків (витрат) ДП "Іллічівський морський торговельний порт", оскільки, донарахування сум цих витрат зроблено позивачем саме на підставі висновків аудиторського звіту, описаного вище, а нарахування штрафних санкцій, здійснено за несплату сум, визначених в додатково виставлених відповідачу рахунках.

Щодо заявлених позивачем вимог щодо стягнення суму пені у розмірі 33 221,74 грн., 3 % річних у розмірі 3543,88 грн., інфляційні витрати 9641,96 грн., колегія суддів відзначає, що з урахуванням того, що стягнення штрафних санкцій є способом захисту порушеного права, який є похідним від стягнення заборгованості, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ТОВ "Транс-Сервіс" суми пені, 3 % річних в розмірі і інфляційних витрат, розрахованих позивачем у звязку з несвоєчасним, на його думку, виконання зобовязання з боку відповідача.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що наведені в апеляційній скарзі порушення допущенні судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, а мотиви апеляційної скарги не спростовують висновків суду в частині розгляду та відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Отже, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 27.09.2016 у справі №916/2014/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Жеков В.І.