ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

24 листопада 2016 р. Справа № 902/879/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Cидоренко О.О.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (проспект Оболонський, 35-А, оф. 301, м. Київ, 04205)

до: товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Бранд Сервіс" (вул. Свердлова, буд. 24, м. Вінниця, 21100)

про стягнення 547471 грн 50 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (позивач, ТОВ Український лізинговий фонд) звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Бранд Сервіс" (відповідач, ТОВ фірма "Бранд Сервіс") 547471 грн 50 коп. заборгованості зі сплати пені за неповернення предмету лізингу, переданого по договору фінансового лізингу №1943/09/13-В, укладеного між сторонами 24.09.2013р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що керуючись ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» та п.11.6 Договору він відмовився з власної ініціативи від договору фінансового лізингу, надіславши відповідачу відповідне повідомлення з пропозицією добровільного повернення предмета лізингу у семиденний строк. У звязку із цим у відповідача за умовами Договору та в силу вимог чинного законодавств виник обовязок повернути предмет лізингу. Оскільки ТОВ фірма «Бранд Сервіс» автомобіль не повернула, позивач, посилаючись на п.7.1.3 Договору, просить стягнути з відповідача неустойку за неповернення предмету лізингу в сумі 547471 грн 50 коп. за період з 12.11.2014 року по 06.10.2016 року.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 19.10.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/879/16 з призначенням її до розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 08.11.2016 року розгляд справи відкладено з метою забезпечення явки в судове засідання представника позивача в режимі відеоконференцзв'язку. Відтак чергове судове засідання призначено на 24.11.2016 року об 11.00 год та доручено Оболонському районному суду м. Києва забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв'язку.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на ті обставини та норми чинного законодавства, що викладені в позовній заяві.

Натомість представник відповідача позов не визнав з мотивів, викладених у відзиві на позов. Зокрема, останній зазначив, що позивачем пеню нараховано з порушенням вимог ст.232 ГПК України, тобто за період більший, ніж за 6 місяців. Крім того, вказав на пропуск позивачем спеціального строку позовної давності у один рік, як то передбачено ст.258 ЦПК України, та просив застосувати позовну давність. Також наголосив на тому, що підприємству не відомо, де знаходиться автомобіль, а оскільки номерні знаки з автомобіля позивачем було вилучено і фактичне користування ним в силу чинного законодавства стало неможливим, підприємство втратило до нього інтерес. Оскільки відсутній автомобіль, відсутня вина підприємства, то і відсутні підстав для нарахування штрафних санкцій. Більше того, на думку представника позивача, предмет лізингу позивачем було вилучено. Таким чином, в задоволенні позову просив відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

24.09.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Бранд Сервіс" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №1943/09/13-В (а.с.8-21).

Предметом лізингу є - автомобіль Renault Koleos, 2013 року випуску, загальна вартість якого 275500 грн (в т.ч. ПДВ 45916 грн 67 коп.), реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі/кузова VF1VY0C0VUC458490, номер двигуна НОМЕР_2.

Згідно із п. 12 Договору невідємними частинами договору є Додаток №1 до договору Графік внесення лізингових платежів, Додаток №2 Специфікація, Додаток №3 Загальні умови договору фінансового лізингу.

Відповідно до п.1.1. Загальних умов договору фінансового лізингу (Загальні умови), лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу майно (предмет лізину), найменування та характеристики якого зазначені в специфікації (Додаток 2 до договору), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів (графік платежів), а також інші платежі відповідно до умов договору.

Пунктом 1.2 Загальних умов сторонами обумовлено, що термін користування лізингоодержувачем предметом лізингу (строк лізингу) зазначений в п.5 договору та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу, проте в будь-якому випадку не може бути меншим одного року.

Згідно із п. 2.1 Загальних умов всі платежі за договором лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставлення та отримання рахунків лізингодавця. У разі необхідності рахунки на оплату можуть надаватися лізингодавцем по факсу та/або на e-mail лізингоодержувача. Лізингові платежі включають: платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу.

За умовами п. 2.2 Загальних умов загальна сума лізингових платежів на дату укладання Договору визначається п. 8.1 Договору і може змінюватися відповідно до умов цього договору. Порядок, розмір та терміни оплати лізингоодержувачем лізингових платежів встановлюються в графіку платежів (додаток №1 до Договору).

Всі чергові лізингові платежі лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше за дату, встановлену для їх оплати відповідно до графи 2 графіка платежів, в сумі, зазначеній у графі 6 графіка платежів. У разі вказівки в п. 8.4. Договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bank.gov.ua/control/uk/index) за визначеною формулою. Для погашення вартості Предмета лізингу відноситься сума, зазначена в графі 4 Графіка платежів на відповідну дату. Різниця поточного лізингового платежу, розрахованого за правилами цього пункту Загальних умов, і суми, що відшкодовує вартість Предмета лізингу, вважається комісією Лізингодавця (п.п. 2.4, 2.6 Загальних умов).

Пунктом 3.4 Загальних умов передбачено, що приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом підписання сторонами акта прийому-передачі предмета лізингу. Одночасно з актом прийому-передачі предмета лізингу лізингоодержувачу передається реєстраційна, технічна документація, документи зі страхування, а також оформляється весь необхідний для цілей бухгалтерського і податкового обліку комплект документів (видаткова накладна, податкова накладна).

Поряд з цим п. 7.1.2. Загальних умов сторони обумовили, що за несвоєчасне повернення предмета лізингу при достроковому розірванні договору лізингоодержувач сплачує неустойку в розмірі 0,3% відсотка від загальної вартості предмета лізингу за кожен день прострочення повернення предмета лізингу.

Згідно із п. 11.2.1 Загальних умов лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку розірвати (відмовитись) від договору та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або загальними умовами.

За змістом пункту 11.4 Загальних умов передбачено, що якщо протягом 20 календарних днів з дати направлення лізингоодержувачу повідомлення щодо сплати заборгованості, лізингоодержувач не усуне порушення, лізингодавець направляє на юридичну адресу лізингоодержувача цінний лист з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від Договору (його розірвання) і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю. При цьому у разі відмови лізингоодержувача від передачі (повернення) предмета лізингу лізингодавцю, лізингодавець має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання / знаходження або ремонту без будь-яких дозволів лізингоодержувача (у тому числі, але не виключно, у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або відповідного рішення суду) з покладанням на лізингоодержувача понесених витрат.

Відповідно до п. 11.6 Загальних умов датою розірвання договору є дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу. Передача/вилучення предмета лізингу лізиногодержувачем лізингодавцю оформляється підписанням сторонами акта повернення предмета лізингу або підписання уповноваженим особами лізингодавця акта вилучення предмета лізингу.

Згідно із п. 11.8. Загальних умов вилучення предмету лізингу, відмова (розірвання) від Договору, не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та не сплачених платежів згідно Договору. У разі односторонньої відмови лізингодавця від договору (розірвання договору), лізингоодержувач зобов'язаний на протязі строку зазначеному в повідомленні про відмову від договору (його розірвання) сплатити лізингодавцювся нараховані та несплачені лізингові платежі згідно Графіку платежів; витрати, понесені Лізингодавцем в зв'язку з виконанням договору (в тому числі в зв'язку з вилученням предмету лізингу, транспортуванням, зберіганням, витратами на здійснення виконавчого напису нотаріуса, судові витрати, витрати пов'язані з оплатою юридичних послуг), а також передбачені договором та діючим законодавством України штрафні санкції.

Пунктом 13.1 Загальних умов передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

Як встановлено судом та підвереджується матеріалами справи, позивач належним чином виконав взяті на себе договірні зобовязання, придбавши та передавши відповідачу у його користування за актом прийому-передачі від 04.10.2013р. предмет лізингу - автомобіль Renault Koleos, 2013 року випуску (а.с. 36).

За невиконання відповідачем умов договору щодо вчасної оплати лізингових платежів 12.11.2014р. позивачем направлено відповідачу повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу вих. №794-УПК від 04.11.2014 р. на підставі ст. 7 Закону України „Про фінансовий лізинг" та п. 11.4. Загальних умов Договору фінансового лізингу. При цьому відповідно до умов пункту 11.4. Загальних умов договору в повідомленні позивач зобов'язав відповідача повернути предмет лізингу та всі належні документи протягом 7 днів (а.с.26).

Проте, як встановлено судом, зазначена вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, в звязку з чим позивач на підставі п.11.4 Загальних умов та п.2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" скористався своїм правом на вилучення (повернення) предмету лізингу в позасудовому порядку, на підставі виконавчого напису нотаріусу. Виконавчий напис був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 04.02.2015р. за реєстровим №111 (а.с.28).

16.02.2015р. відділом державної виконавчої служби Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46525837 та зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю фірмою "Бранд Сервіс" повернути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" майно - транспортний засіб - автомобіль Renault Koleos, 2013 року випуску (а.с.29).

У звязку з тим, що вимоги виконавчого документу відповідачем не були виконані, предмет лізингу повернутий не був, 06.04.2015р. винесено постанову про розшук майна ВП №46525837 (а.с.30).

В подальшому виконавчий напис повторно предявлявся до виконання, у звязку із чим відкривалося виконавче провадження №51606487, про що свідчить постанова від 11.07.2016 року (а.с.31).

Однак, як свідчать матеріали справи, вказані дії не призвели до повернення автомобіля власнику. На момент розгляду справи в суді у справі відсутні докази отримання лізингодавцем предмета лізингу, зокрема відсутній акт повернення чи вилучення предмета лізингу.

Вказані обставини в їх сукупності стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення пені згідно договору фінансового лізингу №1943/09/13-В від 24.09.2013р. за неповернення предмета лізингу.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та заперечень суд виходив із наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Розглядом справи встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі є правовідносинами фінансового лізингу, що врегульовані положеннями параграфу 6 Лізинг глави 58 розділу ІІІ Цивільного кодексу України та положеннями спеціального Закону України Про фінансовий лізинг.

Окрім того, відповідно до рішення суду від 15.10.2015 року у справі 902/823/15, залишеним в силі за наслідками апеляційного та касаційного переглядів, встановлені факт порушення ТОВ фірмою «Бранд Сервіс» зобовязань щодо оплати лізингових платежів, у наслідок чого було стягнуто відповідну заборгованість, а також факт відмови позивача від договору з 12 листопада 2014 року.

Дані обставини в силу вимог ст.35 ГПК України не потребують доказування під час розгляду даної справи, а відтак беруться судом до уваги.

Разом із цим, як уже зазначалося, п. 7.1.2. Загальних умов сторони обумовили, що за несвоєчасне повернення предмета лізингу при достроковому розірванні договору лізингоодержувач сплачує неустойку в розмірі 0,3% відсотка від загальної вартості предмета лізингу за кожен день прострочення повернення предмета лізингу.

Тобто, договором сторони погодили певну відповідальність, а саме - в розмірі 0,3% відсотка від загальної вартості предмета лізингу за кожен день прострочення повернення предмета лізингу - для лізингоодержувача у випадку неповернення предмету лізингу у встановлених законом та договором випадках. Вказане не суперечить чинному законодавству. Даний пункт договору є чинним, недійсним не визнавався.

При цьому слід зазначити, що положеннями статей 627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

В постанові Верховного Суду України від 22.11.2010р. у справі №14/80-09-2056, прийнятої з мотивів неоднакового застосування судом одних і тих самих норм матеріального права визначено, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Дане рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх судів України на підставі ст. 111-28 ГПК України.

В даному випадку умовами договору встановлено санкцію за несвоєчасне повернення предмету лізингу.

Статтями 193, 199 ГК України, частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Заходи відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено частиною 1 статті 216 та частиною 1 статті 546 ЦК України.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Та обставина, що за порушення передбаченого строку повернення предмету лізингу лізингоодержувач сплачує лізингодавцю неустойку у 0,3 % від вартості предмета лізингу, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само, як і обов'язок лізингоодержувача повернути предмет лізингу не стає грошовим зобов'язанням.

В постанові Верховного Суду України від 03.12.2013р. у справі №3-35гс13 висловлено правову позицію про те, що в разі невиконання зобов'язань з поставки товару до боржника може бути застосована пеня. При цьому на цю пеню не розповсюджуються дія Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки зобов'язання з поставки товару не є грошовим. Дане рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх судів України на підставі ст. 111-28 ГПК України.

Отже, положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не застосовуються при обчисленні неустойки за п. 7.1.2. Загальних умов.

Так само не застосовуються приписи ч.6 ст.231 ГК України в частині обмеження строку нарахування 6 місяцями, оскільки вони не є імперативними та підлягають застосування у випадках, якщо інше не встановлено договором або законом (згідно диспозиції даної статті).

Натомість у даному ж випадку сторонами погоджено нарахування неустойки за весь час прострочення, тобто до моменту повернення предмета лізингу, що знову ж таки узгоджується з принципами диспозитивності та свободи договору.

Таким чином, суд прийшов до висновку щодо підставності нарахування позивачем пені за весь час прострочення повернення предмета лізингу. Однак сам період нарахування, а саме початок нарахування пені потребує уточнення. Позивачем розпочато нарахування пені з 12.11.2014 року, проте, на переконання суду, названий період має розпочинатися з моменту закінчення семиденного строку на добровільне повернення предмета лізингу, про що йде мова в повідомлення про відмову (розірвання) від договору. З урахуванням того, що відповідач дізнався про таку вимогу 12.11.2014 року, а також правил обчислення строків, визначених в главі 18 ЦК України, цим днем є 22.11.2014 року.

Визначаючись щодо заяви відповідача про застосування до позовних вимог позовної давності, суд виходив із наступного.

Строк позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Положенням ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як роз'яснив Вищий господарський суд України у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р., перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, враховуючи встановлення порушеного права позивача та обґрунтованості позовних вимог, при цьому відсутність доводів ТОВ «Український лізинговий фонд» про поважність пропуску строку позовної давності, відсутність умов договору про збільшення строку позовної давності, на вимогу відповідача суд зобовязаний застосувати позовну давність.

Відповідно до п.4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських спорів» Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Відтак, з огляду на правову природу пені, яка нараховуються за кожен день прострочення виконання зобовязань, строк позовної давності в один рік, дату звернення позивача з позовом до суду - 12.10.2016 року (відбиток засобу поштового звязку на конверті, в якому надіслано позовну заяву), суд вважає, що стягненню підлягає пеня в межах попереднього року до дня подання позову, а саме з 12.10.2015 року по 06.10.2016 року - до дати заявленої позивачем. Здійснивши підрахунок пені за допомогою програми «Ліга.Закон», виходячи із вартості автомобіля 275500 грн, суд встановив розмір пені в розмірі 298366 грн 50 коп., решта позовних вимог в силу вищенаведеного задоволенню не підлягає.

Доводи відповідача щодо відсутності у нього предмета лізингу і відсутності у останнього обовязку його повернути не беруться судом до уваги, оскільки за умовами договору і вимогами чинного законодавства з моменту отримання і до моменту повернення автомобіля, лізингоодержувач несе за нього відповідальність. При цьому належним та допустими доказом, який свідчить про повернення предмета лізингу лізингодавцю, є лише обопільно підписаний між сторонами акт, якого матеріали справи не містять.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

В силу вимог ч. 1 та 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін відповідно до вимог ч.1 ст. 49 ГПК України пропорційної розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Бранд Сервіс" (вул. Свердлова, буд. 24, м. Вінниця, 21100, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (проспект Оболонський, 35-А, оф. 301, м. Київ, 04205, ) пеню за неповернення предмету лізингу в сумі 298366 грн 50 коп. та 4475 грн 5о коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні стягнення пені в розмірі 276105 грн відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 господарського процесуального кодексу України до Рівненського апеляційного господарського суду.

Копію рішення надіслати сторонам рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 29 листопада 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (проспект Оболонський, 35-А, оф. 301, м. Київ, 04205)

3 - відповідачу (вул. Свердлова, буд. 24, м. Вінниця, 21100)