номер провадження справи 13/95/16-28/7/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2016 справа № 908/2386/16

за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33)

до відповідача товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 34)

про стягнення 1827,50 грн.

Суддя Федорова О.В.

Представники сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 1669-К-О від 26.04.2016 р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області 12.09.2016 року звернувся позивач приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» з позовною заявою до відповідача товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» про стягнення 1827,50 грн. Підставою для звернення з позовом до суду є несплата відповідачем шкоди (в порядку регресу), завданої особою, винною у ДТП, відповідальність якої застраховано відповідачем. Спричинення шкоди сталося внаслідок скоєння 18.12.2013 р. дорожньо-транспортної пригоди в місті Маріуполь за участю транспортного засобу ВАЗ 2107, державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу «Форд» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 Позивачем, на підставі Страхового акту № 109083 від 29.01.2014 р. виплачено 17.02.2014 р. за договором добровільного страхування засобів наземного транспорту. Цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків № 250579661.13 від 27.10.2013 р. 2327,50 грн. страхового відшкодування, цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ВАЗ 2107, державний номер НОМЕР_1, (ОСОБА_4 власник), застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО», що підтверджується полісом обовязкового страхування № АС/0976099. Отже, до позивача перейшло право вимоги в порядку регресу в тій частині, що страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Позовні вимоги обґрунтовані ст.ст.993, 1166, 1187 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 12, 22, 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №908/2386/16 передано на розгляд судді Федоровій О.В.

Ухвалою суду від 13.10.2016р. справу №908/2386/16 прийнято суддею Федоровою О.В. до провадження, присвоєно справі номер провадження 13/95/16-28/7/16, судове засідання призначене на 09.11.2016 р.; розгляд справи відкладався на 23.11.2016 р.; здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, за наявними у справі матеріалами та закінчений 23.11.2016 р., оголошенням вступної та резолютивної частин рішення.

На електронну адресу суду 08.11.2016 р. (поштою 14.11.2016 р.) від позивача, на виконання вимог суду надійшло нормативно-правове обґрунтування позовних вимог № б/н від 04.11.2016 р., відповідно до яких позивач зазначив наступне: оскільки шкода була відшкодована потерпілому позивачем, а відповідач є тією особою, яка відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності взяла на себе, як страховик, обов'язок забезпечити відшкодування шкоди, заподіяної третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, то обов'язок відшкодувати шкоду заподіяну внаслідок ДТП на користь позивача, покладається на відповідача. Також ознайомившись з запереченням, позивач надав наступні пояснення: відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме до п. 35.2., зазначений перелік документів, які додаються до заяви про страхове відшкодування, що і було виконано позивачем. За результатами проведеного огляду пошкодженого автомобіля, сторони по договору страхування досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягали на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Тобто, ні страховик, ні страхувальник не заперечували проти визначення розміру заподіяної шкоди саме на підставі рахунку СТО. Положення договору страхування не передбачають заборони або неможливості визначення розміру страхового відшкодування на підставі рахунку. Вимоги про витребування інших документів вважає, безпідставними. Вказував на те, що відповідач таким чином затягує розгляд справи, як в досудовому порядку, так і під час розгляду справи в суді. Доводи, на яких побудовані заперечення на позов, є надуманими та недоведеними. Вважає, що позов є обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, а тому враховуючи вище зазначене, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Також на електронну адресу суду 23.11.2016 р. від позивача надійшло клопотання №2794/2 від 22.11.2016 р. про відкладання розгляду справи на іншу дату, в звязку з витребуванням додаткових документів у страхувальника ТОВ «Фармюніон БСВ Девелопмент».

Представник позивача в судові засідання не зявлявся жодного разу, хоча явка визнана судом обовязковою.

Представник відповідача підтримав заперечення, що викладені у відзиві від 13.10.2016р. та письмових поясненнях від 10.11.2016 р. Заперечення вмотивовані наступним: положення ст. 993 ЦК України жодним чином не дають підстав для отримання страхового відшкодування від відповідача ТДВ СК «КРЕДО». Як і не дає підстав для стягнення з відповідача шкоди, оскільки відповідач є страховиком і виплачує виключно страхове відшкодування, а не відшкодовує шкоду на загальних підставах. Зазначав, що відносини з отримання страхового відшкодування регулюються виключно главою 67 ЦК України, Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в той час як відносини з відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України, тобто різними нормами права, а положення ст. 1191 ЦК України, на думку ТДВ СК «КРЕДО», неможливо застосувати до правовідносин між позивачем та відповідачем, у зв'язку з тим, що страхове відшкодування за договором страхування цивільної відповідальності, про яке йдеться у цій статті, може отримати лише потерпіла сторона. Крім цього, вважав, що суд повинен застосувати положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», бо пунктом 2.1 статті 2 вказаного Закону зазначено, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Більш цього, відповідно до розділу 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року та Судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування зазначено, що розмір страхового відшкодування має визначатися за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не вправі вимагати від заподіювача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику з порушенням умов договору страхування. Якщо розрахунок здійснювався за іншими правилами, ніж зазначено в договорі страхування, то при визначенні розміру вимоги страховика, який підлягає задоволенню, до заподіювача шкоди із суми, виплаченої страховиком страхувальнику, виключається виплата, не передбачена договором. Таким чином, на думку відповідача, позивач по справі повинен був надати ТДВ СК «КРЕДО» весь перелік документів для виплати страхового відшкодування, який зазначений у розділі 11 договору страхування № 250579661.13. Так, пунктом 11.9 цього договору зазначено про акт огляду та фотографії пошкодженого транспортного засобу, які так й не були надані ані відповідачеві, ані до суду. З урахування викладеного просив в позові відмовити.

Вирішення питання щодо відкладання розгляду справи за клопотанням позивача представник відповідача залишив на розсуд суду.

Клопотання позивача про відкладання розгляду справи № 2794/2 від 22.11.2016 р. судом відхилено, оскільки судом було надано достатньо часу для надання доказів в обґрунтування правової позиції (провадження у справі порушено 12.09.2016 р.), між тим позивач не скористався наданим правом, ані засобами поштового звязку, ані через мережу Інтернет на адресу суду не надіслав витребуваних документів, які, на його думку, необхідні для обєктивного, повного та всебічного розгляду позову, представник позивача жодного разу в судові засідання за викликом не зявлявся, про поважність причин неявки не повідомив.

Суд наголошує, що ухвали суду, в силу приписів пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, статті 115 ГПК України, є обовязковими на всій території України і їх невиконання тягне за собою загальні наслідки невиконання судових рішень, згідно із законодавством України.

Заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27.02.2014 р. у справі №3/263/439/2014 встановлено, що ОСОБА_2 18.12.2013 р. о 12:30 години, керуючи автомобілем ВАЗ 2107, державний номер НОМЕР_1, рухаючись по пр. Металургів, біля будинку № 79 не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки та не дотримався безпечної дистанції руху, в результаті чого скоїв наїзд на припарковані автомобілі, зокрема, автомобіль «Форд Фокус» державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, тим самим порушив п. 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП автомобіль «Форд Фокус» отримав механічні пошкодження. При розгляді вказаної справи судом також встановлено, що факт правопорушення підтверджується протоколом серії АВ2 № 238113 про адміністративне правопорушення від 14.02.2014 р., копією постанови про закриття кримінального провадження від 22.01.2014 р., протоколом огляду місця ДТП від 18.12.2013 р., схемою наслідків ДТП, протоколом допиту свідка ОСОБА_5

Оскільки на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ч. 4 ст. 38 КУпАП, сплинув, провадження у справі № 3/263/439/2014 закрито.

Приватне акціонерне товариство «АСК «ІНГО Україна» (страховик, позивач у справі) та товариство з обмеженою відповідальністю «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ» (страхувальник) 27.10.2013 р. уклали договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків №250579661.13 (надалі договір).

Підпунктом 8.1.1 п. 8.1 договору встановлено, що страхувальник має право при настанні страхового випадку, передбаченого договором страхування та Правилами, отримати страхову виплату.

Згідно з п.п. 8.3.4 договору страховик має право після виплати страхового відшкодування предявити позов особі, що несе відповідальність за нанесений збиток.

Розділом 10 договору узгоджені умови здійснення страхової виплати.

Виплата страхового відшкодування (страхова виплата), здійснюється страховиком відповідно до умов цього договору (п. 10.1 договору) та законодавства України, на підставі страхового акту та всіх необхідних і належним чином оформлених документів зазначених в розділі 11 цього договору.

В пункті 5 договору встановлений строк його дії з 00 год. 00 хв. 27.10.2013 р. по 24 год. 00 хв. 26.10.2014 р.

Страхувальник (ТОВ «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ») 29.01.2014 р. звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (арк.с. 41).

ПАТ «АСК «ІНГО Україна» 29.01.2014 р. складено страховий акт № 109083, відповідно до якого зазначена вище ДТП визнана страховим випадком, за яким страхове відшкодування складає суму 2327,50 грн. Також у вказаному Акті кореспондентом зазначено ОСОБА_6 (арк.с. 48).

Сума страхового відшкодування в розмірі 2327,50 грн. перерахована 17.02.2014 р. на рахунок СПД ОСОБА_6, що підтверджується платіжним дорученням № 1510 із призначенням платежу: «опл.рем. а/м Ford Focus АТ7769ВК зг.р. № 1 от 21.01.14 от 29.01.2014, в рах.спл.страх. відшк. зг.пол. 250579661.13 постр. ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ» (арк.с. 43).

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «ВАЗ 217030», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, страхувальник ОСОБА_4, застрахована в ТДВ СК «КРЕДО» (відповідач у справі), що підтверджується полісом страхування № АС/0976099. Строк дії зазначеного полісу з 09.07.2013 р. до 08.07.2014 р. Встановлений ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну 50000,00 грн., розмір франшизи 500,00 грн.

Позивачем на адресу відповідача надіслано претензію на виплату страхового відшкодування в порядку регресу вих. № 3191 від 22.07.2015 р., згідно з якою позивач просив відповідача сплатити суму в розмірі 2327,50 грн. відшкодування в порядку регресу. Заява отримана відповідачем 27.07.2015 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення відправлення (арк.с. 46).

У відповіді № Э.37.7.0.0/479 від 18.08.2015 р. відповідач, з метою вирішення питання про виплату страхового відшкодування, просив надати належним чином завірені копії наступних документів: протокол огляду пошкодженого КТЗ, якісні фотографії виявлених на момент огляду пошкоджень, показник одометру КТЗ та VIN код авто, документи, підтверджуючі передачу автомобіля НОМЕР_3 ТОВ «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ» (власник ПАТ «Ідея Банк»).

Внаслідок невиконання відповідачем зобовязань щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу), позивач за захистом порушених прав звернувся з позовом до суду.

Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України, страхування це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та субєктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Пунктом 2 ст. 352 Господарського кодексу України встановлено, що страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов'язкове страхування).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про страхування», страхування може бути добровільним або обов'язковим.

Страхування наземного транспорту (крім залізничного), відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування», є видом добровільного страхування.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Положеннями ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частиною 4 ст. 22 ЦК України встановлено, що на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

Частиною 3 договору страхування № 250579661.13 від 27.10.2013 р. встановлено, що предметом договору страхування відповідальності власників автотранспортних засобів є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, повязані з відшкодуванням шкоди, заподіяної життю, здоровю та майну третіх осіб при використанні застрахованого транспортного засобу (виключаючи осіб, що знаходяться в застрахованому транспорті та їх майно). Страховим випадком є настання відповідальності страхувальника/водія у разі заподіяння шкоди третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазначеного в п. 1 договору транспортного засобу.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Суд звертає увагу на норму ст. 25 Закону України «Про страхування», якою визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Тобто, правовою підставою для вчинення страховиком дії щодо виплати страхового відшкодування є наявність самого правочину укладеного між страховою компанією та страхувальником (власником або особою яка має право володіти/керувати обєктом страхування), дотримання страхувальником визначених правочином зобовязань, зокрема, повідомлення про настання страхового випадку, доказів ушкодження транспортного засобу, що належить страхувальнику та спричинення шкоди.

Матеріали справи підтверджують факт пошкодження транспортного засобу Ford Focus державний номер НОМЕР_2, а саме суду надані: довідка відділу ДАІ Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області (арк.с. 34), довідка про дорожньо-транспортну пригоду № 9320883 від 18.12.2013 р. (арк.с. 35-36).

Також доведений факт наявності правочину, за умовами якого позивач, у разі настання відповідної події, зобовязаний вчинити на користь страхувальника (ТОВ «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ») дії передбачені умовами цього правочину, а саме відшкодувати витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу Ford Focus державний номер НОМЕР_2.

Відповідно до матеріалів справи саме сторона договору звернулася із заявою, у відповідності до положень правочину та приписів діючого законодавства до страховика (позивача у справі) з вимогою про виплату страхового відшкодування.

Між тим, при здійснені оцінки наданих документів судом зясовано, що транспортний засіб Ford Focus, державний номер НОМЕР_2, починаючи з 04.12.2013р. (дата реєстрації) належить ПАТ «ІДЕЯ БАНК», про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 557077 (арк.с. 32).

Таким чином, матеріали справи місять договір страхування № 250579661.13 від 27.10.2013 р., технічний паспорт автомобіля Ford Focus, державний номер НОМЕР_2, відповідно до якого починаючи з 04.12.2013 р. застрахована особа (ТОВ «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ») не є власником (користувачем) пошкодженого автомобіля, та заяву страхувальника від 29.01.2014 р., як особи, якій належить транспортний засіб, і якій належить оплатити вартість відновлювального ремонту.

Право власності це право особи на річ, майно яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.ст. 316-317 ЦК України).

Тобто, починаючи з 04.12.2013 р. транспортний засіб вибув із володіння/користування/розпорядження застрахованої особи.

Позивач доказів на підтвердження факту прийняття зазначеного автомобіля в користування/управління, тощо ТОВ «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ» від ПАТ «ІДЕЯ БАНК», після 04.12.2013 р. суду на неодноразові вимоги не надав. Внаслідок неявки представника позивача в судові засідання зясувати фактичного користувача пошкодженого транспортного засобу не представилось можливим.

На підставі зазначеного, суд робить висновок, що в ДТП потрапило авто, що не належить на праві власності або користування застрахованій особі.

Також матеріали справи не містять доказів укладення договору страхування з новим власником пошкодженого транспортного засобу (ПАТ «ІДЕЯ БАНК») або укладання додаткової угоди до договору страхування від 27.10.2013 р. № 250579661.13, умовами якого сторони узгодили порядок виплати страхового відшкодування внаслідок зміни власника обєкта страхування. Оцінюваним же договором страхування захищені майнові інтереси ТОВ «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ», а не особи, яка є власником транспортним засобом, що потрапило в ДТП.

Таким чином, приймаючи до уваги положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що у позивача на момент здійснення оплати вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Ford Focus, державний номер НОМЕР_2 на користь ТОВ «ФАРМЮНІОН БСВ ДЕВЕЛОПМЕНТ» не було правових підстав для вчинення цих дій, оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди змінився власник пошкодженого автомобіля, а доказів на підтвердження факту наявності правовідносин між потерпілою стороною та страховиком суду не надано. З огляду на вище викладене слідує, що у позивача відсутні правові підстави для звернення з відповідним позовом до відповідача з позовними вимогами щодо стягнення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автотранспортного засобу в порядку регресу.

Суд погоджується з позицією позивача, що сплата вартості відновлювального ремонту може здійснюватися на користь третьої особи, проте ці доводи не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Приписами ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України встановлено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінивши усі обставини справи у їх сукупності та дослідивши надані сторонами по справі документальні докази, враховуючи положення ст. ст. 32-34 ГПК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість, недоведеність та відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, внаслідок чого в позові відмовлено.

Заперечення відповідача частково знайшли документальне та нормативне підтвердження, прийняті судом до уваги.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 993, 1188 ЦК України, ст.. 352 ГК України, ст.ст. 5, 15, 16, 25 Закону України «Про страхування», ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 29 листопада 2016 р.

Суддя О.В. Федорова