ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2016 р. Справа № 922/3018/16

Колегія суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Плахова О.В., судді Шутенко І.А.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 26.08.2016р.; ОСОБА_2 за довіреністю від 15.03.2016р.;

від відповідача ОСОБА_3 за довіреністю від 27.04.2016р.;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сбербанк», м. Київ

на ухвалу господарського суду Харківської області від 11.10.2016р.

у справі №922/3018/16

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Термолайф», м. Харків,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» в особі відділення №5 АТ «Сбербанк Росії», м. Харків

про визнання недійсним договору застави в частині

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. у справі №922/3018/16 (суддя Новікова Н.А.) відмовлено у задоволенні заяви відповідача про передачу справи № 922/3018/16 за підсудністю до господарського суду міста Києва; відмовлено у задоволенні клопотання відповідача в частині зупинення провадження у справі 922/3018/16 до винесення Вищим господарським судом України рішень у справах №922/6554/15, №904/11194/15; задоволено клопотання відповідача в частині зупинення провадження у справі 922/3018/16 до набрання законної сили рішенням у справі № 904/43/16; зупинено провадження у справі №922/3018/16 до вирішення Дніпропетровським апеляційним господарським судом пов'язаної з нею справи №904/43/164 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд", м. Дніпропетровськ до 1-го відповідача: Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ; 2-го відповідача: Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", м. Харків та 3-го відповідача: Приватного акціонерного товариства "Термолайф", м. Харків; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ про визнання договорів про відкриття кредитних ліній та поруки недійсними та набрання законної сили рішенням суду у справі № 904/43/16.

Ухвала місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю до господарського суду міста Києва з посиланням на статтю 15ГПК України мотивована тим, що: по-перше, зобовязальною стороною за договором застави від 22.01.2013р. №1, який є предметом спору, є ПАТ «ТЕРМОЛАЙФ»; по-друге, відповідача представляє Харківське відділення №5 ПАТ «Сбербанк Росії», яке є відокремленим підрозділом ПАТ «Сбербанк» у м. Харкові та яке на підставі п. 1.1 Положення «Про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів», затвердженого Постановою Правління НБУ від 08.09.2011р., має статус відділення і наділене правом представляти інтереси банку у взаємовідносинах з місцевими органами державної влади і управління, підприємствами, установами організаціями, та на обслуговуванні у якого знаходяться кредити за кредитними договорами про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №26-В/12/66/ЮО, №28-В/12/66/ЮО, а також здійснюється контроль за предметом застави, згідно договору застави.

В частині відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до прийняття судових рішень Вищим господарським судом України у справах №922/6554/15 та №904/11194/15, ухвала суду мотивована тим, що постановами судів апеляційних інстанцій у даних справах, які набрали законної сили, встановлені преюдиціальні обставини, а отже відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі з цих підстав.

Задовольняючи клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення повязаної справи №904/43/16, суд дійшов висновку про неможливість розгляду справи №922/3018/16 до вирішення повязаної з нею справи №904/43/16, предметом розгляду якої є, зокрема, визнання недійсними договорів про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №26-В/12/66/ЮО та №30-В/12/66/ЮО, укладених між сторонами спору, визнання недійсними яких покладено в основу підстав для звернення з позовом у даній справі, а отже факти, які будуть встановлені у справі №904/43/16, матимуть приюдиційне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі №922/3018/16.

Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» з ухвалою господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. про відмову в задоволені заяви про передачу справи за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва у справі №922/3018/16; передати справу №922/3018/16 за позовом ПрАТ «Термолайф» до ПАТ «Сбербанк» про визнання недійсним договору застави до господарського суду м. Києва, за місцезнаходженням відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує на те, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Сбербанк» зареєстровано у місті Києві та у нього відсутні будь-які відокремлені підрозділи, на які серед іншого покладені функції з укладання угод від імені ПАТ «Сбербанк», а отже, на думку скаржника, спір має розглядатися за місцезнаходженням відповідача, а саме у господарському суді м. Києва.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги від 22.11.2016р. скаржник зазначає, що: по-перше, «Харківське відділення №5» ПАТ «Сбербанк» не має статусу юридичної особи, а відтак не може бути відповідачем у судах; по-друге, стороною спірного договору застави є ПАТ «ОСОБА_4 банк Сбербанку Росії» (який перейменовано в ПАТ «Сбербанк») та який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію; по-третє, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відсутні дані про відокремлені підрозділи відповідача, а отже, на думку скаржника, територіальна підсудність справи має бути визначена за місцезнаходженням відповідача ПАТ «Сбербанк».

Відзивом від 09.11.2016р. позивач заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначає, що: по-перше, відповідно до Положення про Харківське відділення №5 ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ» відділення має право в межах наданих повноважень, на підставі довіреності, представляти інтереси банку, зокрема, у судах; по-друге, Законом України «Про банки та банківську діяльність» встановлений порядок відкриття відокремлених підрозділів банку, згідно якого Національний банк України включає відомості про відокремлені підрозділи банку до Державного реєстру банків на підставі письмового повідомлення банку. Згідно з Довідником діючих банківських установ, розміщеним на офіційному веб-сайті Національного банку України, у Державному реєстрі банків містяться відомості про Харківське відділення №5 ПАТ «Сбербанк», яке включене до Системи електронних платежів та має відповідні реквізити, а отже здійснює банківську діяльність від імені ПАТ «СБЕРБАНК»; по-третє, зобовязальною стороною за договором застави від 22.01.2013р. №255 є ПАТ «Термолайф»; по-четверте, вимогами статей 15,16 ГПК України не передбачено можливості зміни підсудності за згодою сторін, на підставі договору.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги та просив ухвалу господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. у справі №922/3018/16 скасувати, передати справу №922/3018/16 за позовом ПрАТ «Термолайф» до ПАТ «Сбербанк» про визнання недійсним договору застави до господарського суду м. Києва, за місцезнаходженням відповідача.

Представники позивача заперечили проти вимог апеляційної скарги, вважають ухвалу місцевого господарського суду законною та обґрунтованою. При цьому просили припинити провадження за апеляційною скаргою у звязку з тим, що стаття 106 ГПК України не визначає можливості оскарження окремо від рішення ухвали місцевого господарського суду про відмову у передачі справи за підсудністю.

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство «Термолайф» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» в особі відділення «Харківське відділення №5 АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ» (назву змінено на Харківське відділення №5 Публічного акціонерного товариства «Сбербанк») про визнання недійсним договору застави, укладеного між ПАТ «Термолайф» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ» (назву змінено на ПАТ «Сбербанк»), посвідченого 22.01.2013р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за номером 255, в частині забезпечення виконання недійсних зобовязань за: договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №30-В/12/66/ЮО, укладеним між ПрАТ «Термолайф» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ», договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №26-В/12/66/ЮО, укладеним між ПрАТ «ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ», та договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №28-В/12/66/ЮО, укладеним між ТОВ «КОКСОТРЕЙД» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договори про відкриття кредитної лінії від 04.09.2015р. №30-В/12/66/ЮО, №26-В/12/66/ЮО та №28-В/12/66/ЮО в судовому порядку визнані недійсними, а отже з урахуванням положень статті 548ЦК України спірний договір застави від 22.01.2013р. є недійсним.

З доданих до позовної заяви документів вбачається, що 22.01.2013р. між ОСОБА_5 акціонерним товариством «Термолайф» в особі генерального директора ОСОБА_7 (заставодавцем), який є майновим поручителем ТОВ «КОКСОТРЕЙД» (1-го боржника) та ПрАТ «ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД» (2-го боржника) та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ» в особі ОСОБА_8, яка діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 01.11.2012р. за реєстровим №4073 (заставодержателем), укладений договір застави, статтею 1 якого встановлено, що у відповідності до цього договору в забезпечення виконання зобовязань заставодавця, 1-го боржника, 2-го боржника, які випливають із договорів:

-про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №30-В/12/66/ЮО, 31-В/12/66/ІОО, укладених між заставодавцем і заставодержателем;

-про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №28-В/12/66/ЮО, укладеного між 1-м боржником та заставодержателем;

-про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №26-В/12/66/ЮО, укладеного між 2-м боржником і заставодержателем;

- про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. 27-В/12/66/ЮО, укладеного між 2-м боржником і заставодержателем, та які (зобовязання), зокрема, але не обмежуючись, перелічені у статті 2 цього договору і можуть виникнути в майбутньому за чинним основним договором, заставодавець передає заставодержателю в заставу майно, зазначене в п.3.1 цього договору (т.1,а.с.17-32).

У статті 2 цього договору визначено виконання яких зобовязань забезпечуються цим договором.

Предметом застави за цим договором є транспортний засіб, що належить заставодавцю на праві власності, а саме: автомобіль марки Volkswagen, модель Multivan, номер шасі (кузова, рами) WV ZZZ7HZDH014270, реєстровий номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія САО №034270, видане 31.08.2012р. ВРЕР №1ГУМВС України в м. Харкові (стаття 3.1 цього договору).

Статтею 3.9 цього договору встановлено, що передача предмета застави у володіння, користування та розпорядження іншим особам, в тому числі передача предмета застави в оренду/лізинг забороняється без письмової згоди заставодержателя.

Відповідно до статті 4.4 цього договору застоводавець зобовязаний: забезпечити цілісність предмета застави, а також здійснювати поточний та капітальний ремонт предмета застави. Вживати всіх необхідних заходів щодо захисту предмета застави від зазіхань будь-яких третіх осіб.

У статті 4.4.10 договору визначено, що застовадавець зобовязаний передати предмет застави за актом протягом 3-х робочих днів з дня отримання від заставодержателя вимоги про передачу йому у володіння предмета застави у разі настання випадку, зазначеного у п.4.2.5 цього договору.

В день укладення цього договору за власний рахунок застрахувати на користь заставодержателя предмет застави від усіх можливих ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування предмета застави, які визначені в Правилах страхування майна юридичних осіб страхової компанії, яка перевірена заставодержателем та відповідає вимогам заставодержателя, на строк до 01.10.2017р. на суму не меншу заставної вартості предмета застави, зазначеної в статті 3 цього договору, з оформленням трьохстороннього договору страхування, однією із сторін якої має бути заставодержатель як вигодонабувач страхового відшкодування (ст.4.4.11 договору).

Статтями 4.4.14-4.4.16 цього договору встановлено, що заставодавець зобовязаний не вносити жодних змін до договору страхування, укладеного згідно з пунктом 4.4.11 цього договору, без попереднього письмового погодження з заставодержателем, а також належним чином виконувати всі свої зобов'язання, передбачені договором страхування, зазначеним у пункті 4.4.1 цього договору, невиконання яких може бути підставою для відмови страховою компанією у виплаті страхового відшкодування чи дострокового припинення дії такого договору страхування, а у випадку припинення дії договору страхування, зазначеного в п.4.4.1 цього договору, з будь-яких причин знову застрахувати предмет застави на умовах, передбачених в. п.4.4.11. цього договору. Під час дії цього договору не змінювати вигодонабувача, яким є заставодержатель за договором страхування, зазначеним в п.4.4.11, цього договору. Під час дії цього договору не укладати будь-яких інших договорів страхування предмету застави, крім як договору страхування, зазначеного в п.4.4.11 цього договору.

Відповідно до пункту 9.5 даного договору всі спори сторін, що не врегульовані мирним шляхом, вирішуються відповідним судом за місцезнаходженням відповідача.

11.10.2016р. місцевим господарським судом прийнято оскаржувану ухвалу з підстав, викладених вище (т.2,а.с.105-109).

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору застави, укладеного між ПАТ «Термолайф» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ» (назву якого змінено на ПАТ «Сбербанк») в частині виконання недійсних зобовязань за: договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №30-В/12/66/ЮО; договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №26-В/12/66/ЮО та договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №28-В/12/66/ЮО.

Відповідно до частини 1 статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами статті 13 ГПК України місцеві господарські суди розглядають у першій інстанції усі справи, підвідомчі господарським судам.

При цьому, компетенція господарського суду щодо розгляду певної справи визначається за правилами, вказаними в статтях 15, 16 ГПК України.

Відповідно до статей 13, 15 цього ж Кодексу підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ, закріплена в положеннях статті 16 ГПК України.

За приписами частини 1 статті 15 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

У пункті 20.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. N 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» зазначено, що у питаннях визначення підвідомчості і підсудності справ зі спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними слід враховувати також викладене у пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. N11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно із пунктом 1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. N11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 15 ГПК, територіальна підсудність господарським судам справ у спорах про визнання договорів недійсними визначається за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Відповідно статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 1 Закону України «Про заставу» встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про заставу" застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Згідно із статтею 572 ЦК України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За приписами частини 1 статті 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (стаття 576 ЦК України).

Частиною 1 статті 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

З аналізу наведених норм права вбачається, що заставодавець є зобовязальною стороною за договором застави, який зобовязаний здійснити на користь другої сторони певні дії передати майно в забезпечення виконання основного зобовязання. Якщо заставодавцем є боржник на нього також покладено обовязок виконати основне зобовязання.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зобовязальною стороною за договором застави від 22.01.2013р. №1, який є предметом спору, є заставодавець, а саме ПрАТ «Термолайф».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14.12.2015р. у справі №905/866/15.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, як місцезнаходження юридичної особи.

У пункті 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У витягу з Єдиного державно реєстру осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходженням Приватного акціонерного товариства «Термолайф» визначено м.Харків, Шосе Карачівське, буд. 44.

За таких обставин, враховуючи положення статті 15 ГПК України, спір, предметом якого є визнання недійсним договору застави від 22.01.2013р. №1, зобовязальною стороною за яким є заставодержатель - ПрАТ «Термолайф», яке зареєстроване у м. Харкові, підлягає розгляду саме господарським судом Харківської області.

Посилання апелянта на пункт 9.5 спірного договору застави, у якому встановлено, що всі спори сторін, що неврегульовані мирним шляхом, вирішуються відповідним судом за місцезнаходженням відповідача, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки Господарським процесуальним кодексом не передбачено можливості визначення підсудності справи самими сторонами у договорі, що також відображено у пункті 20 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. N10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам».

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що частиною 4 статті 15 ГПК України встановлено, що якщо юридичну особу представляє уповноважений нею відособлений підрозділ, територіальна підсудність спору визначається з урахуванням частин першої - третьої цієї статті залежно від місцезнаходження відособленого підрозділу.

Відповідно до частини 2 статті 95 ЦК України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

У пункті 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. N18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України "Про господарські товариства", "Про акціонерні товариства", "Про банки і банківську діяльність", юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами. Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу. Необхідно також враховувати, що саме лише зазначення в установчих документах чи положенні про наявність у відокремленого підрозділу права представляти юридичну особу в суді (господарському суді) не свідчить про надання такому підрозділові відповідних повноважень та визначення їх кола.

Статтею 23 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України у разі його відповідності вимогам щодо відкриття відокремлених підрозділів, встановленим нормативно-правовими актами Національного банку України. Банк зобов'язаний повідомити Національний банк України про відкриття відокремленого підрозділу. Національний банк України включає відомості про відокремлені підрозділи банку до Державного реєстру банків на підставі письмового повідомлення банку. Відокремлений підрозділ банку має право розпочати свою діяльність через 10 днів після повідомлення банком Національного банку України про відкриття такого відокремленого підрозділу.

Згідно з пунктом 2.5 Положення про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011р. N306 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України18.10.2011р. за N 1203/19941 (надалі Положення) Національний банк здійснює внесення до Державного реєстру банків записів щодо відомостей про філію/відділення, представництво банку на підставі документів, поданих банком відповідно до глави 2 розділу IV цього Положення, та повідомляє про це банк електронною поштою Національного банку протягом п'яти робочих днів із дати внесення запису.

Харківське відділення №5 ПАТ «Сбербанк» внесено до Державного реєстру банків, які розміщені на офіційному веб-сайті bank.gov.ua Національного банку України.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції, 10.11.2016р., представник скаржника зазначив про наявність у ПАТ «Сбербанк» та роботу Харківського відділення №5 ПАТ «Сбербанк».

Відповідно до п. 1.1 глави 1 розділу 4 Положення банки згідно з вимогами Закону, цього Положення, статутів та внутрішньобанківських положень можуть створювати відокремлені підрозділи, які здійснюватимуть банківську діяльність від імені банку, - філії, відділення тощо (далі - філії/відділення) та відокремлені підрозділи, які не здійснюватимуть банківської діяльності (далі - представництва). Філії/відділення, представництва діють від імені банку на підставі затвердженого уповноваженим органом банку положення і мають керівника, який діє на підставі виданої банком довіреності.

У пункті 1.3 цього Положення встановлено, що банк визначає банківські та фінансові послуги, а також іншу діяльність філії/відділення, виходячи з переліку банківських, фінансових послуг та інших видів діяльності, які має право здійснювати банк відповідно до отриманих ним ліцензій та вимог статті 47 Закону і які згідно із законодавством України (у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку) має право здійснювати ця/це філія/відділення, з урахуванням наявності технічних та інших умов, спеціалістів відповідної кваліфікації тощо, потрібних для забезпечення здійснення цих видів діяльності та їх обліку. Положення про філію/відділення, представництво банку має містити її/його повне найменування, місцезнаходження, інформацію про її/його підпорядкованість, а також перелік видів діяльності, банківських та інших фінансових послуг (функцій), які має право здійснювати філія/відділення або представництво.

Пунктами 2.1, 2.2 Положення про Харківське відділення №5 ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ» (назва якого змінена на Харківське відділення №% ПАТ «Сбербанк»), яке затверджено рішенням Правління банку, оформленого протоколом від 06.10.2010р. №581, встановлено, що відділення не є юридичною особою і діє в якості структурної одиниці, що відкривається на балансі банку. Відділення має свої бланки, штампи, печатки з символікою банку. Для здійснення своїх завдань відділення має право, зокрема: укладати від імені банку в порядку,передбаченому Статутом банку, договори (угоди, контракти) з питань банківської діяльності та інші господарські договори, що передбачені чинним законодавством України; здійснювати інші функції, необхідні для виконання своїх завдань, відповідно до чинного законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України, Статуту банку, рішень загальних зборів акціонерів , спостережної ради та правління банку; представляти інтереси банку у взаємовідносинах з місцевими органами державної влади і управління, правоохоронними органами, підприємствами, установами, організаціями, і фізичними особами (т.2,а.с.159-164).

Розділом 5 цього Положення встановлено, що керівник відділення відповідно до цього Положення, Посадової інструкції та довіреності, зокрема: підписує документи фінансового, розрахункового характеру, укладає угоди (договори, контракти) в межах встановлених банком лімітів та згідно повноважень, встановлених довіреністю.

В межах наданих повноважень, на підставі довіреності, представляє інтереси банку в місцевих органах державної влади і управління, правоохоронних органах, інших підприємствах, установах і організаціях, в судах (п.5.4.11 Положення про Харківське відділення ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ»).

Довіреністю від 04.07.2016р., виданою ПАТ «СБЕРБАНК» уповноважено ОСОБА_8 представляти інтереси банку в судах, адміністративних судах, господарських судах усіх інстанцій, третейських судах, у звязку з чим користуватися від імені банку всіма наданими банку як позивачу, відповідачу, третій особі, учаснику інших правовідносин правами, передбаченими чинним законодавством України, в тому числі з правом підписання заяв та інших процесуальних документів, одержання рішення, ухвали, постанови, виконавчого листа або наказу суду, за виключенням: оскарження рішень, ухвал, постанов суду визнання позову (позовних вимог), відмови від позову (позовних вимог), укладення та/або підписання мирової угоди, угоди про відстрочення та/або розстрочення заборгованості, зміни предмету або підстав позову, права підписання позовних заяв, апеляційних скарг та касаційних скарг; з питань укладення з юридичними та фізичними особами договорів (угод) щодо кредитування фізичних та юридичних осіб у національній або у будь-якій інші іноземній валюті, а також з питань укладення договорів про внесення змін та/або доповнень до таких договорів угод, додаткових угод до них, договорів (угод) про розірвання зазначених у цьому пункті договорів (угод) на умовах, визначених відповідним колегіальним органом/ уповноваженою особою банку; з питань укладення з фізичними та юридичними особами договорів (угод) застави/іпотеки, поруки, за якими забезпечується зобовязання фізичних та юридичних осіб перед банком у національній валюті або у будь-якій іншій іноземній валюті тощо (т.2,а.с.236-238).

В судовому засіданні апеляційної інстанції, 22.11.2016р., представник апелянта зазначив, що ОСОБА_8 є керівником Харківського відділення №5 ПАТ «Сбербанк» та діє від імені банку на підставі довіреності, виданої ПАТ «Сбарбанк». А також вказав про відсутність у банку довіреності, виданої ОСОБА_8 як керівнику відділення, яка діяла на момент укладення спірного договору у звязку з закінченням строку зберігання таких документів.

Оскаржуваний договір застави від 22.01.2013р. укладений від імені ПАТ «Сбербанк» ОСОБА_8, яка була на момент укладення цього договору та є на даний час керівником Харківського відділення №5 ПАТ «Сбербанк» і наділена правом відповідно до Положення про Харківське відділення №5 ПАТ «Сбербанк» та довіреності як укладати договори застави, так і представляти інтереси банку у судах, у тому числі господарських.

У пункті 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, про що місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення правомірно відмовив у задоволенні заяви відповідача про передачу справи №922/3018/16 за підсудністю до господарського суду міста Києва, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Посилання позивача на те, що апеляційне провадження підлягає припиненню у звязку з тим, що відповідно до вимог статті 106 ГПК України ухвала про відмову у передачі справи за підсудністю не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 17 ГПК України ухвалу про передачу справи за підсудністю може бути оскаржено.

У статті 106 ГПК України визначений перелік ухвал місцевого господарського суду, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення місцевого господарського суду. Так, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 106 ГПК України окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду про передачу справи за підсудністю.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність у частині першій статті 106 ГПК України норми щодо оскарження ухвали про відмову у задоволенні заяви про передачу справи за підсудністю не може бути підставою для відмови у прийнятті апеляційної скарги, припинення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на таку ухвалу. Така відмова чи припинення апеляційного провадження на відповідну ухвалу є порушенням конституційного права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежено.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп), та правовою позицією Конституційного Суду України у справі №1-12/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111 13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України.

Щодо зупинення провадження у справі №922/3018/16 до вирішення Дніпропетровським апеляційним господарським судом справи №904/43/16 суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони даного спору не оскаржують судове рішення в цій частині, проте з урахуванням приписів статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

У пункті 2.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що якщо спір про визнання недійсним правочину (господарського договору) вирішується одночасно з розглядом іншим судом іншої справи, позовні вимоги в якій ґрунтуються на цьому ж правочині (зокрема, про стягнення коштів, витребування майна тощо), то наведене згідно з частиною першою статті 79 ГПК з урахуванням обставин конкретної справи є підставою для зупинення провадження у такій іншій справі до закінчення розгляду справи про визнання правочину (господарського договору) недійсним.

Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, що розглядається даним судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Так, предметом даного спору є визнання недійсним договору застави, укладеного між ПАТ «Термолайф» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ», який посвідчений 22.01.2013р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за номером 255 в частині забезпечення виконання недійсних зобовязань за: договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №30-В/12/66/ЮО, укладеним між ПрАТ «Термолайф» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ», договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №26-В/12/66/ЮО, укладеним між ПрАТ «ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ» та договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №28-В/12/66/ЮО, укладеним між ТОВ «КОКСОТРЕЙД» та ПАТ «ОСОБА_4 СБЕРБАНКУ РОСІЇ».

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016р. у справі №904/43/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" до відповідачів: Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", м. Харків, Приватного акціонерного товариства "Термолайф", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", про визнання договорів про відкриття кредитних ліній та поруки недійсними визнано договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., укладений між ОСОБА_5 акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 банк Сбербанку Росії" (нове найменування - Публічне акціонерне товариство "Сбербанк"), недійсним; визнано недійсним договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., укладений між ОСОБА_5 акціонерним товариством "Термолайф" та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_4 банк Сбербанку Росії".

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.09.2016р. у справі №904/43/16 прийнято апеляційні скарги ПАТ «Сбербанк», ПАТ «Харківський коксовий завод», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ПрАТ «Термолайф» до провадження та призначено справу №904/43/16 до розгляду (т.2,а.с.62-66).

Таким чином, наявність спору щодо недійсності договорів про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012р. №26В/12/66/ЮО, від 04.09.2012р. №30-В/12/66/ЮО, в забезпечення виконання яких, зокрема, укладений спірний договір застави, всі обставини укладення яких не можуть бути встановлені при розгляді справи 922/3018/16, так як дані договори не є предметом цього спору, а ТОВ "Коксотрейд" не є стороною у даній справі і, відповідно, не наділено правом доводити свої вимоги та надавати докази на підтвердження своїх вимог щодо недійсності договорів про відкриття кредитної лінії, вплине на збирання та оцінку доказів у справі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані справи є пов'язаними, оскільки набрання законної сили рішенням у справі № 904/43/16 вплине на оцінку доказів у даній справі, позов у якій обґрунтовується правовідносинами, що склались між сторонами договорів про відкриття кредитної лінії від 04.09.2015р. №30-В/12/66/ЮО, №26-В/12/66/ЮО

Враховуючи ту обставину, що підставами позову у справі №922/3018/16 про визнання недійсним договору застави є недійсність договорів про відкриття кредитної лінії від 04.09.2015р. №30-В/12/66/ЮО, №26-В/12/66/ЮО, виконання яких забезпечується саме спірним договором застави, та які є предметом спору, що розглядається Дніпропетровським апеляційним господарським судом за позовом ТОВ «Коксотрейд» до ПАТ «Сбербанк», ПрАТ «Харківський коксовий завод», ПрАТ «Термолайф», і вирішення якого безпосередньо вплине на вирішення господарським судом Харківської області справи №922/3018/16, оскільки обставини, які будуть встановлені у справі №904/43/16, матимуть преюдиціальне значення, та є істотними для справи №922/3018/16, і не можуть бути встановлені самостійно господарським судом Харківської області, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 904/43/16.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду в касаційному порядку справ № 922/6554/15, № 904/11194/15, оскільки рішення у даних справах, у відповідності до приписів статті 105 ГПК України, набрали законної сили та факти, що мають преюдиційне значення для розгляду господарської справи №922/3018/16, вже встановлені постановами судами апеляційної інстанції справах №922/6554/15 та № 904/11194/15.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали у даній справі, у зв'язку з чим ухвалу господарського суду Харківської області від 11.10.2016р. у справі №922/3018/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на Публічне акціонерне товариство «Сбербанк», м. Київ.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ч.1 ст.103, ст.105 ст.106 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сбербанк», м. Київ залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Харківської області 11.10.2016р. у справі №922/3018/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складений 24.11.2016р.

Головуючий суддя Бородіна Л.І.

Суддя Плахов О.В.

Суддя Шутенко І.А.