номер провадження справи 18/96/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2016 справа № 908/2728/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Хіммпроммет» (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів вул. Патріотична, 19/38)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Астія» (69118, м.Запоріжжя, вул. Новокузнецька, б. 12, кв. 96)

про визнання недійсним п. 4.1.5 договору оренди нерухомого майна № 0103 від 01.03.2015 р.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_1, наказ № 0202/1к від 02.02.2015 р.;

ОСОБА_2, довіреність № 0111/1д від 01.11.2016 р.;

Заявлено позовні вимоги про визнання недійсним п. 4.1.5 договору оренди нерухомого майна № 0103 від 01.03.2015 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 17.10.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/2728/16, справі присвоєно номер провадження 18/96/16, судове засіданні призначено на 16.11.2016 р.

Вступну та резолютивну частині рішення оголошено в судовому засіданні 16.11.2016 р.

Позивач свого представника в судові засідання не направив, про причини неявки суд не сповістив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Позовні вимоги заявлено з наступних підстав, викладених у позові: 01.03.2015 р. ТОВ «Астія» (орендодавець) та ТОВ «НВП «Хімпроммет» укладено договір оренд нежитлового приміщення № 0103, згідно п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базова, 10, загальною площею 1492 кв.м. з метою, визначеною у п. 2.1 даного договору, для здійснення господарської діяльності. Відповідно до п. 4.1.5 договору орендодавець має право попередити орендаря на пізніше, ніж за 1 (один) місяць про розірвання договору та дострокове звільнення орендованого майна за ініціативою орендодавця. Відповідно до п 7.2 договір припиняється з дати підписання сторонами акту прийому-передачі відповідно до п. 8.5 договору. Згідно п. 7.6 цей договір може бути розірваний за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору, або на підставі діючого законодавства України. Пунктом 4.1.5. договору передбачено, що у випадку дострокового розірвання договору одна сторона письмово повідомляє іншу сторону за 1 місяць. На виконання умов договору оренди № 0103 від 01.03.2015 р. сторони підписали акт прийому-передачі від 01.03.2015 р. майна в користування. В подальшому, ТОВ «Астія» листом від 29.09.2016 р. № 2909-1 повідомило ТОВ «НВП «Хімпроммет» про припинення договору оренди з 31.10.2016 р. Позивач вважає, що право орендодавця (відповідача) в односторонньому порядку відмовитися від договору, яке закріплене в п. 4.1.5 договору оренди нежитлового приміщення від 01.03.2015 р. № 0103, не може бути законним, оскільки прямо суперечить імперативній нормі закону, яка чітко регулює конкретні правовідносини та іншим положенням договору. Позивач просить визнати недійсним п. 4.1.5 договору оренди нерухомого майна № 0103 від 01.03.2015 р.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду спору, проте позивач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, про відмову від позову позивач не заявив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 16.11.2016 року за відсутності представника позивача.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, пояснив, що умови п. 4.1.5 договору відповідають діючому законодавству. У запереченнях на позов вказував, що на даний час позивач орендоване приміщення не звільнив, продовжує користуватися приміщенням та прилеглою до нього територією. Акт приймання-передачі (повернення) майна не підписаний. Просить в позові відмовити.

Заслухавши представників відповідача, вивчивши матеріали справи, суд встановив:

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, товариством з обмеженою відповідальністю «Астія» (орендодавець, відповідач у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Хімпроммет» (орендар, позивач у справі) 01.03.2015 р. укладено договір оренди нежитлового приміщення (а.с. 10-12).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 ГК України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За змістом даних норм Цивільного та Господарського кодексів України договір оренди - реальний, двосторонній та оплатний договір. Договір оренди є двостороннім, оскільки кожна із сторін цього договору несе обов'язки на користь іншої сторони.

За умовами договору орендодавець зобовязався передати, а орендар прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базова, 10, загальною площею 1492 кв.м. з метою визначеною у п. 2.1 даного договору (п. 1.1 договору).

Договір № 0103 від 01.03.2015 р. діяв в редакції додаткових угод № 1 від 15.05.2015 р., №2 від 25.05.2015 р., № 3 від 31.12.2015 р.

Строк дії договору узгоджено пунктом 7.1, відповідно до якого договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання сторонами договору відповідно до умов пункту 3.1 даного договору і діє до 31 грудня 2015 р. Додатковою угодою № 3 від 31.12.2015 р. строк дії договору оренди нежитлового приміщення № 0103 від 01.03.2015 р. продовжено до 31 грудня 2016 р.

Відповідно до п. 4.1.5 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 15.05.2015 р.) орендодавець має право попередити орендаря не пізніше, ніж за 1 (один) місяць про розірвання договору та дострокове звільнення орендованого майна за ініціативою орендодавця.

Як свідчать вивчені матеріали, на виконання умов договору за актом приймання-передачі від 01.03.2015 р. майно передано орендарю (а.с. 13).

Листом № 2901-1 від 29.09.2016 р. орендар (відповідач у справі) повідомив орендодавця (позивача у справі) про розірвання договору оренди № 0103 з 31 жовтня 2016 р. з посиланням на п. 4.1.5 договору.

Позивач, не погоджуючись з умовами п. 4.1.5 договору, звернувся до суду з позовом про визнання вказаного пункту договору оренди недійсним. В обґрунтування вимоги, позивач вказував, що зазначений пункт суперечить ст. 291 ГК України, яка є спеціальною по відношенню до норм ЦК України, і містить пряму заборону відмовлятися від договору в односторонньому порядку.

Відповідно до приписів ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно із ст. ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Наслідки недійсності правочинів, встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України, застосовуються у випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

За правилами Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умов договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобовязань, як погоджені сторонами так і ті, що приймаються ними як обовязкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України в силу зобовязання одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до норм статті 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Доводи позивача щодо того, що спірний пункт договору суперечить ч. 1 ст. 291 ГК України суд вважає надуманими та зазначає наступне:

Частиною 1 ст. 291 ГК України, з посиланням на яку заявлено позовні вимоги, передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Частиною другою цієї статті передбачено, що у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Крім того, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача (ст. 783 ЦК України).

При цьому також повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 ЦК України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом 5.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008 року передбачено, що відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, особи, які уклали договір, можуть у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього в односторонньому порядку. Для односторонньої відмови від правочину достатньо заяви однієї сторони. Відмову від договору слід відрізняти від розірвання договору. Згідно з ч. 3 ст. 653 ЦК України, ч. 4 ст. 188 ГК України договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Порядок відмови від договору регулюється загальними засадами цивільного права. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Але, відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з імперативними приписами ч. 1 ст. 291 ГК України, які покладено в основу позовних вимог, одностороння відмова від договору оренди не допускається. При цьому, вказана стаття не містить жодних нормативних чи договірних застережень щодо можливості надання одній із сторін договору оренди права на таку односторонню відмову ("якщо інше не передбачено законом чи договором") тощо.

Вказана імперативна норма цілком узгоджується з положенням ч. 3 ст. 651 ЦК України, відповідно до якої у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

В свою чергу, у відповідності до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Узгодження сторонами умови договору про право сторони на розірвання договору шляхом повідомлення іншої сторони про розірвання не пізніше, ніж за один місяць, є згодою сторін на розірвання договору за скасувальною обставиною (ч. 2 ст. 212 ЦК України).

Крім того, положеннями ст. 651 ЦК України надано можливість сторонам визначати підстави зміни або розірвання договору його умовами. Зазначені положення є загальною нормою права, які поширюються і на господарські правовідносини.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки законодавством не передбачено заборони розірвання договору в односторонньому порядку, якщо це передбачено самим договором та позивач не довів порушення його прав, позовні вимоги про визнання недійсним п. 4.1.5 договору оренди № 0103 від 01.03.2015 р. не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним з пункту 4.1.5 договору оренди нежитлового приміщення № 0103 від 01.03.2015 року, як необґрунтовано заявлених.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 23 листопада 2016 р.

Суддя В.В. Носівець