КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа№ 910/9838/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 01.12.2016 року по справі №910/9838/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 року

у справі №910/9838/16 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС"

до 1. Державної казначейської служби України, 2. Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві

про стягнення 6 204,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення збитків у зв'язку з неналежним виконанням рішення суду в розмірі 6 204,62 грн., з яких: 1 416,14 грн. - 3% річних, 4 788,14 грн. - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 №910/9838/16 у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції від 15.07.2016р., позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 №910/9838/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві не скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надав колегії суддів письмовий відзив на скаргу позивача, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання від 01.12.2016 представники Державної казначейської служби України та Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи поштовими повідомленнями №09-33/42545/16, №09-33/42544/16.

Відповідно до абз.3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 встановлено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої Постанови Пленуму ВГСУ.

Враховуючи, що присутній представник скаржника не заперечував проти розгляду апеляційної скарги у відсутності інших учасників апеляційного провадження, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 №910/9838/16 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" до Приватного підприємства агрофірма "Маяк", Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП" задоволено частково, а саме: стягнуто з Приватного підприємства агрофірма "Маяк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО- ТАЙС" 21 653,94 грн. - заборгованості у вигляді дооцінки вартості товару (курсова різниця), 13 328,64 грн. - інфляційних витрат, 3 370,99 грн. - 3% річних, 13 376,59 грн. - пені, 1 580,13 грн. - витрат по сплаті судового збору, 1 729,75 грн. - витрат на оплату послуг адвоката.

30.06.2015 на виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15, яке набрало законної сили 15.06.2015, було видано наказ.

09.07.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (позивач) наказ про примусове виконання рішення подано до відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (відповідач-1).

Постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві від 13.07.2015 відкрито виконавче провадження №48169959 з виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15 та запропоновано боржнику самостійно виконати рішення суду у семиденний термін з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як зазначено позивачем, боржник самостійно рішення не виконав. Крім того, за твердженнями позивача, державним виконавцем, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" дій, щодо примусового виконання рішення суду здійснено не було, тому він звернувся до Господарського суду Київської області зі скаргою на бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виконавчі дії - це заходи примусового виконання, перелік яких міститься в ст. 32 названого Закону, а саме: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.05.2016 у справі №911/798/15 скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" на бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві щодо виконання наказу господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі № 911/798/15 задоволено та визнано незаконною бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві щодо виконання наказу господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі № 911/798/15.

Постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві від 13.07.2015 було відкрито виконавче провадження № 48169959 щодо примусового виконання наказу господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі № 911/798/15, вчинення державним виконавцем будь-яких інших дій у виконавчому провадженні № 48169959 з матеріалів справи та відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, не вбачається.

У зв'язку з невиконанням відділом Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення збитків (втрат) у розмірі 6 2014,62 грн, з яких: 1 416,14 грн - 3% річних за період з 21.07.2015 по 30.05.2016 та 4 788,14 грн - інфляційних втрат за період з вересня 2015 по квітень 2016.

При цьому, як зазначав позивач у зв'язку з бездіяльністю саме відповідача-1 заборгованість згідно наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15 не погашена, при майновій можливості у боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна, а тому позивач є кредитором відповідача щодо нарахування та отримання сум 3% річних та інфляційних втрат, в якості понесених втрат (збитків) та існування шкоди за рахунок неправомірних та протиправних дій відповідача-1; після завершення добровільного строку наданого боржнику для виконання рішення, відповідач-1 є боржником та зобов'язаною стороною в силу прямої дії норми законодавства, котрий зобов'язаний в строк (не більше шести місяців) вчинити дії направлені на таке виконання на користь позивача.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення по відмову у задоволенні позову, виходив з наступного.

За приписами частини 2 статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто, деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є: факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб; наявність шкоди; причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Також, згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 34 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

На момент розгляду господарським судом даного спору, факт неправомірності дій (бездіяльності) відповідача-1 під час виконання наказу Господарського суду Київської області №911/798/15 від 30.06.2015 встановлений відповідними засобами доказування, зокрема, ухвалою Господарського суду Київської області від 10.05.2016 у справі №911/798/15, яка набрала законної сили.

Так, посилаючись на наявність шкоди та її розмір, позивач зазначав про те, що понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні, в строки при виконанні вказівок закону на вчинення ряду виконавчих дій, позивачем грошових коштів у виконавчому провадженні №48169959 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15, у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю відповідача-1.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі N 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі N 6-38цс11).

Згідно з п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В даному випадку, боржником, у розумінні ст. 609, 625 ЦК України, є Приватне підприємство агрофірма "Маяк", з якого рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15 стягнуто грошові кошти на користь позивача і яким, за твердженнями позивача, зазначене рішення фактично не виконане.

З огляду на викладене, за оцінкою колегії суддів, судом першої інстанції цілком вірно відзначено, що саме Приватне підприємство агрофірма "Маяк" має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в зв'язку з користуванням утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Відтак, позивачем під час розгляду даної справи не доведено наявності, завданої відповідачем-1, своєю бездіяльністю під час примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15, шкоди.

Крім того, пунктом 9 роз'яснень Вищого арбітражного суду від 01.04.1994 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" передбачено, що у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Як вбачається з наданої позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів майна щодо суб'єкта вбачається, станом на 15.10.2015 у Приватного підприємства агрофірма "Маяк" було наявне нерухоме майно, протее, на нього накладено арешт та заборону на відчуження в межах інших виконавчих проваджень, що не дає суду можливості достовірно встановити чи було у боржника достатньо в наявності майна для фактичного виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У доводах апеляційного оскарження позивач, як і у суді першої інстанції наполягає на стягненні 1 416,14 грн. - 3% річних, 4 788,14 грн. - інфляційних втрат, з посиланням на те, що понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні у строки грошових коштів у виконавчому провадженні №48169959 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15, у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю відповідача-1. Позивач неодноразово наголошує на тому, що вказані обставини склались у зв'язку із неналежним виконанням саме виконавчих дій державною виконавчою службою.

Скаржник вважає, що відшкодування шкоди у даному випадку з відділу ДВС є цивільним грошовим зобов'язанням, отже, застосування в разі прострочення виконання даного грошового зобов'язання санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України є правомірним способом захисту прав та інтересів позивача.

Вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України нарахованих інфляційних втрат та три проценти річних, заявлених на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, дана норма закріплює відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у вигляді сплати інфляційних та річних при простроченні виконання саме грошового зобов'язання.

Скаржник помилково вважає, що несвоєчасне виконання ДВС рішення суду про стягнення судами збитків по рішенню суду є цивільним зобов'язанням. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків передбачені ст. 11 ЦК України. Серед інших -завдання матеріальної шкоди стороною у зобов'язанні (боржник, кредитор) - ст.ст. 509, 510 ЦК України. У даному випадку правовідносини сторін регулюються Законом України "Про державну виконавчу службу". Якщо ДВС спричинила збитки, то вони дорівнюються сумам, вказаним у виконавчих документах ДВС, які не були стягнуті державним виконавцем.

Колегія суддів зазначає про те, що у даному випадку має місце інша правова природа правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем-1, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Аналогічна правова позиція щодо наявності підстав стягнення інфляційних втрат та 3 % річних з державної виконавчої служби викладена у постанові Вищого господарського суду України від 05.04.2011 №10/295-10(32/207-09)

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС"є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 року №910/9838/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9838/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна