ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.11.2016 Справа № 904/8818/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань", м. Харків

до Державного підприємства "Виробниче об'єднання ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ім. О. М. Макарова", м. Дніпро

про стягнення

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № 05/1020 від 20.09.2016

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. № 157/1151 від 30.12.2015

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Виробниче об'єднання "ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ім. О. М. Макарова" про стягнення 725000 грн. заборгованості за виконані робіт, 52290,41 грн. інфляційних втрат, 193465,76 грн. пені, 27291,78 грн. трьох відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом № 1/10 від.11.03.2010 в частині повної та своєчасної оплати за виготовлену та поставлену продукцію.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 07.11.2016.

Ухвалою суду від 07.11.2016 розгляд справи відкладено на 21.11.2016.

21.11.2016 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що невиконання ним зобов'язання щодо оплати виготовленого та поставленого товару виникло не з його вини, а через відсутність державного фінансування.

21.11.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшла заява про застосування строку спеціальної позовної давності до вимоги позивача щодо нарахування пені.

У судовому засіданні 21.11.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.03.2010 між Відкритим акціонерним товариством "АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань" (правонаступником якого є - Публічне акціонерне товариство "АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань", далі - позивач, виконавець) та Державним підприємством "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова (далі - відповідач, замовник) було укладено контракт № 1/10 (далі - контракт).

Відповідно до п. 1.1 контракту, замовник замовляє, а виконавець зобов'язується виготовити та поставити апаратуру для електрозаправного макету (ЕЗМ) виробу "600" згідно з листом ДП "ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова" № 132/82 від 03.02.10.

Замовник зобов'язаний прийняти роботи та їх оплатити.

У пункті 3.1 контракту сторони погодили, що попередня вартість робіт визначена станом на 01.01.2010 відповідно до протоколу погодження попередньої ціни (додаток № 4, арк. с. 29), становить 2638, 2 тис. грн.

Замовник надає виконавцю аванс у розмірі не менше ніж 50 % від вартості робіт кожного етапу. Залік виданого авансу здійснюється при розрахунках за відповідний етап. Допускається часткова сплата авансу (п. 3.2 контракту, з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 2 від 17.06.2010, арк. с. 84).

Пунктом 3.3 контракту сторони погодили, що датою виконання робіт за контрактом вважається дата підписання замовником акту здачі-приймання.

Контракт набуває чинності з дня підписання і діє до 31 грудня 2010 (п. 7.1 контракту).

Додатковою угодою № 19 від28.12.2015, сторони дійшли згоди щодо продовження строку дії контракту до 31.12.2016 (арк. с. 111).

Як зазначає позивач, на виконання умов договору, відповідач перерахував передплату за контрактом у сумі 725000 грн.

Позивач виготовив та поставив відповідачу продукцію на загальну суму 1764000 грн., що підтверджується актами здачі-приймання від 16.02.2015 № 3 на суму 813600 грн., від 30.10.2012 № 1 на суму 464400 грн. та від 30.10.2012 № 2 на суму 486000 грн., підписаними обома сторонами (арк. с. 117-119).

Таким чином, несплаченою залишається виготовлена та поставлена продукція на суму 725000 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно із ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ст. 856 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт виконання підрядних робіт та поставки за представленими актами продукції та її оплати на суму 725000 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі в розмірі 725000 грн.

Господарський суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на п. 5.4 контракту, яким передбачено, що замовник не несе відповідальності за припинення або несвоєчасне державне фінансування, та відсутність бюджетного фінансування на оплату виконаних позивачем робіт, з нижченаведених підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" (від 18.10.2005) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.2004) зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування не звільняє його від виконання зобов'язань щодо оплати виконаних робіт, оскільки відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язань, передбачених договорами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 01.06.2015 по 31.08.2016 у розмірі 27291, 78 грн. та інфляційні втрати за період січень 2015 липень 2016 у сумі 52290, 41 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат, задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 52290, 41 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у сумі 27291, 78 грн., суд задовольняє дану вимогу частково у розмірі 27252, 06 грн., оскільки при здійсненні нарахування трьох відсотків річних, позивачем не враховано, що 2016 рік має 366 днів.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати виготовленого та поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 193465, 76 грн. за період з 01.06.2015 по 30.11.2016.

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною першою ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до положень ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, ЦК України передбачено обов'язкове встановлення правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі.

Сторонами у спірному договорі такий вид санкцій як пеня, що підлягає стягненню у разі порушення грошового зобов'язання замовником, не встановлено.

За викладених обставин, позовна вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 193465, 76 грн. не підлягає задоволенню.

Посилання позивача у позовній заяві на ст. 231 Господарського кодексу України як на підставу стягнення пені є безпідставним з огляду на наступне.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Згідно ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оскільки законом у даному випадку не передбачено розмір штрафних санкцій, то застосовуються санкції передбачені договором.

Як вище встановлено судом, у договорі сторони не погодили нарахування штрафних санкцій, зокрема, пені за порушення замовником строків оплати виготовленої та поставленої продукції.

Таким чином, нарахування позивачем пені у розмірі 193465, 76 грн., з посилання на п. 6 ст. 231 ГК України, яка встановлює лише розмір штрафних санкцій, є неправомірним, у зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача про сплив строку спеціальної позовної давності, згідно якої останній просить суд застосувати до вимоги про стягнення пені, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1 та 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Враховуючи те, що позовна вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 193465, 76 грн. не підлягає задоволенню з підстав, які зазначені судом вище, права позивача в цій частині позову не порушені, а тому не підлягає застосуванню сплив спеціальної позовної давності.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 12068, 14 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" (49047, м. Дніпро, вул. Криворізька, буд. 1; ідентифікаційний код 14308368) на користь Публічного акціонерного товариства "АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань" (61054, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 271; ідентифікаційний код 14309534) основний борг у розмірі 725000 грн., три відсотки річних у розмірі 27252, 06 грн., інфляційні втрати у сумі 52290, 41 грн. та 12068, 14 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 28.11.2016

Суддя ОСОБА_3