ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.11.2016 Справа № 904/9944/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський коксохімпром", м. Дружківка, Донецька область

до Публічного акціонерного товариства "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЗАВОД ФЕРОСПЛАВІВ", м. Нікополь, Дніпропетровська область

про стягнення

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. №011-1281 від 30.06.2016

від відповідача:ОСОБА_2 - представник за дов № 16-4016 від 04.01.2016

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Єнакієвський коксохімпром" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про стягнення пені у сумі 112962, 16 грн., трьох відсотків річних у сумі 7042, 90 грн. та інфляційних втрат у розмірі 28033, 61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором на постачання № 1400543 від 27.01.2014 в частині своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.11.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 21.11.2016.

21.11.2016 від відповідача надійшов відзив на позовну заву, в якому він надав контррозрахунок пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які за його розрахунком склали 94804, 78 грн., 6463, 97 грн. та 4875, 49 грн. відповідно.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суду розстрочити виконання рішення суду на п'ять місяців.

21.11.2016 відповідач звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру пені на 80 відсотків, на підставі ст. 83 ГПК України

У судовому засіданні 21.11.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.01.2014 між Приватним акціонерним товариством "Єнакієвський коксохімпром" (далі - позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір постачання № 1400543 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцеві продукцію коксохімічного виробництва (далі - товар) відповідно до сортаменту, якості, термінам, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених в додатках (специфікаціях) до чинного договору, які є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити на умовах чинного договору. Витрати з перевезення (залізничний тариф) товару від пункту відправлення до пункту призначення відносяться на покупця.

Згідно з п. 2.7 договору, постачальник вважається таким, що виконав свої зобов'язання з постачання товару з моменту передачі його в розпорядження транспортної організації (перевізника) в місці передачі згідно з п. 2.1 чинного договору.

Пунктом 3.1 договору сторони встановили, що ціна товару за одиницю і по позиціях вказується в додатках (специфікаціях) до чинного договору.

Специфікацією № 4 від 09.11.2015 сторони погодили поставку товару - дріб'язку коксового у кількості 2000 тон за ціною 102, 50 долари за 1 суху тону. Умови поставки: FCA залізнична станція відправлення згідно з правилами Інкотермс-2010 (арк. с. 24).

Покупець сплачує кожну партію поставленого товару протягом 30 банківських днів з дати постачання, при умові отримання оригіналів рахунків та податкових накладних, якщо інше не обумовлено в специфікаціях (п. 3.3 договору).

Пунктом 3 специфікації № 4 від 09.11.2015 сторони встановили наступний спосіб оплати: базова ціна товару становить еквівалент 102, 50 доларів США/тону сухої ваги без урахування ПДВ в національній валюті України за курсом НБУ, що діє на 00:00 дат відвантаження товару. Відстрочка платежу складає 30 банківських днів з дати поставки.

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 3665577, 63 грн., що підтверджується залізничними накладними (28, 32, 34, 38, 42, 44, 48, 52, 54, 58, 62, 66, 70, 72, 76, 78, 80, 82, 84, 88, 90, 94, 98, 100-101, 103-105) та актами прийому-здачі товару, підписаними обома сторонами (арк. с. 106-119).

Позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на сплату вищевказаної суми (арк. с. 29, 35, 39, 45, 49, 55, 59, 63, 67, 73, 85, 91, 95).

Відповідач здійснив оплату вартості поставленого товару у повному обсязі, але з порушенням строку, встановленого у специфікації № 4 від 09.11.2015, що підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку (арк. с. 120-122). Дана обставина також підтверджена відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 26.12.2015 по 27.03.2016 у розмірі 7042, 90 грн. та інфляційні втрати за період з 05.01.2016 по 28.03.2016 у сумі 28033, 61 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних, задовольняє дану вимогу частково у розмірі 6463, 97 грн., оскільки позивачем при здійсненні нарахування трьох відсотків річних, не було враховано, що строк оплати вартості поставленого товару за рахунками № ЗА-0000599 від 27.11.2015, № ЗА-0000602 від 28.11.2015 та № ЗА-0000603 від 29.11.2015 настав 16.01.2016, а не 14.01.2016, з урахуванням перенесення робочих (банківських) днів у січні 2015 року, у зв'язку із новорічними святами.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд задовольняє дану вимогу частково у сумі 4875, 49 грн., оскільки позивачем при нарахуванні інфляційних втрат не було враховано положення пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14, відповідно до якого індекс інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця помноженої на індекс інфляції з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 112962, 16 грн. за період з 26.12.2015 по 27.03.2016.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 8.3 договору встановлено, що у разі прострочення оплати товару, покупець сплачує постачальнику від вартості неоплаченого товару пеню за кожен день прострочення оплати в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період утворення прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування пені, задовольняє дану вимогу частково у розмірі 94804, 78 грн., оскільки позивачем при здійсненні нарахування трьох відсотків річних, не було враховано, що строк оплати вартості поставленого товару за рахунками № ЗА-0000599 від 27.11.2015, № ЗА-0000602 від 28.11.2015 та № ЗА-0000603 від 29.11.2015 настав 16.01.2016, а не 14.01.2016, з урахуванням перенесення робочих (банківських) днів у січні 2015 року, у зв'язку із новорічними святами.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1592, 16 грн.

21.11.2016 відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру пені на 80 % з огляду на те, що сума основного боргу була сплачена ним добровільно у повному обсязі, розмір штрафних санкцій надмірно високий порівняно з можливими збитками та тяжкою фінансовою ситуацією підприємства та в країні в цілому.

Господарський суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Дослідивши клопотання відповідача про зменшення розміру пені, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд вважає, що обставини, на які відповідач посилається як на підставу зменшення розміру неустойки, є звичайними обставинами при веденні господарської діяльності відповідачем, яку він здійснює на свій ризик. Позивач та відповідач знаходяться в рівних економічних умовах при здійсненні своєї господарської діяльності. Зменшення розміру неустойки призведе до надання переваг відповідачу в порівнянні з позивачем за відсутності для цього підстав.

Також, у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 21.11.2016, відповідач просить суд розстрочити виконання рішення суду на п'ять місяців.

Представник позивача, присутній у судовому засіданні не заперечив проти розстрочки виконання рішення суду на три місяці.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

При розгляді заяви відповідача про розстрочку виконання рішення, судом враховано правові позиції, що викладені в постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9 (далі - Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 9). Так, у пункті 7.1.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 зазначено, що розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Беручи до уваги заяву відповідача про розстрочку виконання рішення суду, у зв'язку із складним фінансовим становищем (арк. с. 141-142), господарський суд виходив з настпуного.

Відповідачем основне зобов'язання за договором було виконано у повному обсязі, терпін прострочення оплати є незначним, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Складна ситуація у металургійній сфері, фінансова економічна криза в Україні та наявність інфляційних процесів безробіття, які мають негативний вплив на результати господарської діяльності відповідача.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, господарський суд вважає за можливе розстрочити виконання рішення суду на три місяці, шляхом сплати боргу щомісяця рівними частинами за наступним графіком: до 31.12.2016 - 35381, 43 грн.; до 31.01.2017 - 35381, 42 грн.; до 28.02.2017 - 35381, 42 грн.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, п. 1-1 ст. 80, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Електрометалургів, б. 310; ідентифікаційний код 00186520) на користь Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський коксохімпром" (84205, Донецька область, м. Дружківка, вул. Машинобудівників, 34Б; ідентифікаційний код 31272173) пеню у розмірі 94804, 78 грн., три відсотки річних у сумі 6463, 97 грн., інфляційні втрати у розмірі 4875, 49 грн. та 1592, 16 грн. витрат зі сплати судового збору.

Розстрочити виконання рішення суду на три місяці, шляхом сплати боргу щомісяця рівними частинами за наступним графіком:

- до 31.12.2016 - 35381, 43 грн.;

- до 31.01.2017 - 35381, 42 грн.;

- до 28.02.2017 - 35381, 42 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 28.11.2016

Суддя ОСОБА_3