ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року Справа № 923/1077/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., при секретарі Мальцевій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Херсон

до відповідача: Херсонської міської ради

про захист порушеного права

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (НОМЕР_1, виданий Комсомольським РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області 03.04.1996р.), ОСОБА_3 (НОМЕР_2, виданий Комсомольським ВМ ХМУ УМВС України в Херсонській області 08.10.2001р.) представник за довіреністю від 04.12.2013р. №3304,

від відповідача: Зеленіна С.М. (НОМЕР_3, виданий Цюрупинським РВ УМВС України в Херсонській області 16.01.2014р.), головний спеціаліст, довіреність № 9-357-9/21 від 07.04.2016р.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м.Херсон звернувся до суду з позовом до відповідача Херсонської міської ради про захист порушеного права.

Ухвалою господарського суду від 07.10.2016р. порушено провадження у справі, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.11.2016р., зобов'язано сторони надати додаткові докази, явка представників сторін в судове засідання визнана обов'язковою.

15.11.2016р. відповідачем на виконання вимог ухвали суду подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 15.11.2016р. за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 29.11.2016р.

В судове засідання 29.11.2016р. позивач, представники позивача і відповідача з'явились.

В судовому засіданні представником позивача в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України заявлено відвід судді Сулімовській М.Б.

За результатами розгляду заяви про відвід судді ухвалено про відмову в її задоволенні.

Після оголошення судом ухвали, прийнятої за результатами розгляду заяви про відвід судді, представник позивача звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без участі фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 і його представника, після чого позивач та його представник залишили зал судових засідань.

Представник Херсонської міської ради заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з позовної заяви про захист порушеного права, підставою звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Господарського суду Херсонської області стало звернення Херсонської міської ради із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки площею 8 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу тимчасової споруди - кіоску та торгівельного обладнання (а.с.16-17).

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначає, що за вказаним позовом Херсонська міська рада не визнає його права власності на земельні поліпшення - споруду торгівельного кіоску, які є невід'ємними від земельної ділянки з господарським призначенням "Під утримання торгівельного кіоску".

Зауважує, що Херсонська міська рада помилково визначила земельні поліпшення (споруду торгівельного кіоску) як тимчасовий об'єкт, який можливо розібрати на частини (демонтаж) і перенести його без знецінення та зміни цільового призначення.

Також, на думку позивача, Херсонська міська рада безпідставно заявила про незаконність земельних поліпшень, чим вказала на невизнання його права на земельні поліпшення у вигляді споруди торгівельного кіоску на спеціально сформованій земельній ділянці з господарським призначенням "Під утримання торгівельного кіоску".

Не визнання відповідачем права позивача на земельні поліпшення, за його твердженням, перешкоджає належному виконанню обов'язків щодо сплати плати за земельну ділянку, на якій знаходяться його земельні поліпшення, що завдає шкоди територіальній громаді міста.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, з посиланням на положення п.п. 14.1.74 і 14.1.75 Податкового кодексу України щодо визначення понять земельні поліпшення та земельна ділянка, а також приписи Земельного кодексу України зауважує, що Земельний кодекс України юридично пов'язав земельну ділянку з земельними поліпшеннями, які забезпечують використання земельної ділянки за її господарським призначенням, а тому він, виконуючи свій обов'язок землекористувача, відповідно до закону та умов землевпорядної документації, спорудив на цій земельній ділянці торгівельний кіоск. Цей торгівельний кіоск є неподільним майном, створений з матеріалів (метал), які неможливо віднести до полегшених, і не може існувати без земельної ділянки.

Позивач підкреслює, що для спорудження торгівельного кіоску є необхідним формування земельної ділянки, тому відсутні правові підстави для визначення споруди торгівельного кіоску як тимчасової, він має існувати, поки існує земельна ділянка з цільовим призначенням під утримання торгівельного кіоску, а тому він має право на земельні поліпшення "Торгівельний кіоск", є учасником земельних відносин саме як власник земельних поліпшень, у зв'язку з чим просить визнати за ним право на земельні поліпшення - торгівельний кіоск.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач Херсонська міська рада, та його представник у судовому засіданні, зазначив, що 02.10.2001р. між Херсонською міською радою та приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого позивачу було передано земельну ділянку площею 17 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 під розміщення кіоску. Згідно п.2.2 договір укладався строком до 18.09.2003р., у подальшому строк дії договору не продовжувався.

Відповідач звернув увагу, що позивачем не було виконано умови договору та не повернуто земельну ділянку, не приведено її у попередній стан. В той же час, позивач без належних правових підстав використовує земельну ділянку.

При обстеженні спірної земельної ділянки встановлено, що на ній розміщені кіоск, холодильне обладнання та автомат, в яких здійснюється торгівельна діляьність. Вказаний факт зафіксовано в акті обстеження земельної ділянки №6 від 31.08.2016р., що і стало підставою для звернення Херсонської міської ради до суду із відповідним позовом про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди.

Відповідач зазначає, що позивач використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів, паспорт прив'язки тимчасової споруди йому не видавався, власник земельної ділянки (відповідач) не дозволяв позивачу користуватися земельною ділянкою, розміщувати на ній торгівельний кіоск, а тому, зважаючи на протиправність поведінки позивача, позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно зі ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу України права власника здійснюють органи державної влади.

Статтею 12 Земельного кодексу України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування, прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок відноситься до повноважень міської ради.

Так 02.10.2001р. між Херсонським міськвиконкомом (Орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди земельних ділянок, за умовами якого відповідачеві було передано в оренду земельні ділянки із земель загального користування, в тому числі площею 17 кв.м. на АДРЕСА_1, під розміщення торгівельних кіосків (а.с.9-10).

Договір зареєстровано у Херсонському міському управлінні земельних ресурсів, про що в книзі записів Державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 02.10.2001р. за №842.

Відповідно до умов п.2.2 договір укладено строком до 18.09.2003р. По закінченню строку дії договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання пролонгації договору на новий строк не пізніше, ніж один місяць до закінчення строку договору.

Доказів продовження строку дії договору у встановленому законом порядку та наявності правовстановлюючих документів на землю фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 суду не надано.

В розділі 4 договору сторони дійшли згоди про те, що договір втрачає чинність у разі його припинення або розірвання. Підставою припинення договору, крім іншого, є закінчення його строку.

Згідно п.2.4 договору в разі припинення або розірвання договору Орендар зобов'язаний повернути Орендодавцеві земельні ділянки у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав їх в оренду. Поліпшення стану земельних ділянок, проведене Орендарем, відшкодуванню не підлягає.

Разом з тим, після закінчення строку дії договору Орендар його умови в частині повернення спірної земельної ділянки не виконав, земельну ділянку не повернув та продовжує нею користуватися, що також не спростовується позивачем.

З метою здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель, відповідно до положень ст.189 Земельного кодексу України, відповідальною особою відділу планування та забудови міста управління містобудування та архітектури департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться в м.Херсоні просп.200-річчя Херсона, в районі будинку №41-а.

За результатами обстеження встановлено, що на земельній ділянці загальною площею 8,0 кв.м. фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 самовільно розміщено тимчасові споруди - кіоск та торгівельне обладнання, про що складено акт №6 обстеження земельної ділянки від 31.08.2016р. (а.с.32).

У наведеному акті визначено, що земельна ділянка, на якій розміщено вище перелічені об'єкти, відноситься до земель комунальної власності - землі загального користування, міською радою не приймалося рішення про відведення вищезазначеної земельної ділянки у користування або у власність відповідачеві, паспорт прив'язки тимчасової споруди не оформлявся.

Враховуючи встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, Херсонською міською радою було подано до Господарського суду Херсонської області відповідну заяву про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди (а.с.16-17).

Як слідує з позовної заяви про захист порушеного права, позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1, у зв'язку із невизнанням Херсонською міською радою його права на земельні поліпшення, просить визнати право власності на земельні поліпшення - торгівельний кіоск.

За приписами ст.1 Закону України "Про оцінку земель", земельні поліпшення - це зміна якісних характеристик земельної ділянки внаслідок розташування в її межах будинків, будівель, споруд, об'єктів інженерної інфраструктури, меліоративних систем, багаторічних насаджень, лісової та іншої рослинності, а також внаслідок господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів тощо).

Відповідно до Національного стандарту N 2 "Оцінка нерухомого майна" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 N 1442 із змінами: земельне поліпшення - результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості.

До земельних поліпшень належать матеріальні об'єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо); будівлі - земельні поліпшення, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; споруди - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій (дамби, тунелі, естакади, мости тощо).

Відповідно до положень ст. 14 Податкового кодексу України земельне поліпшення - це результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості. До земельних поліпшень належать матеріальні об'єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо).

Так у п.2.1 укладеного між сторонами 02.10.2001р. договору оренди земельних ділянок сторони дійшли згоди про те, що земельні ділянки передаються в оренду з метою несільськогосподарського використання під розміщення торгівельних кіосків. Орендарю надається право розміщати некапітальні будівлі і споруди, проводити поліпшення стану земельної ділянки з метою ефективного користування нею за обраним видом використання.

За умовами п.2.4 договору оренди земельних ділянок від 02.10.2001р. в разі припинення або розірвання договору Орендар зобов'язаний повернути Орендодавцеві земельні ділянки у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав їх в оренду. Поліпшення стану земельних ділянок, проведене Орендарем, відшкодуванню не підлягає.

В позовній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначає, що він, відповідно до закону та умов землевпорядної документації, спорудив на земельній ділянці торгівельний кіоск. Наполягає, що цей торгівельний кіоск є неподільним майном, створений з матеріалів (метал), які не можливо віднести до полегшених і він не може існувати без земельної ділянки.

За приписами ст.181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

В даному випадку позивачем не доведено, що торгівельний кіоск є об'єктом нерухомості, який встановлено з улаштуванням фундаменту, а тому посилання на те, що торгівельний кіоск є земельним поліпшенням у вигляді об'єкту, переміщення якого неможливе без його знецінення, є безпідставними, а виходячи із наведених вище положень щодо характеристик тимчасових об'єктів, суд констатує, що спірний торгівельний кіоск є тимчасовою спорудою.

Крім цього, позивачем в обґрунтування своєї позиції не надано доказів відведення земельної ділянки у встановленому законом порядку, матеріали землевпорядної документації (на які він посилається), а також докази надання власником земельної ділянки дозволу на розташування на земельній ділянці будь-яких об'єктів, в тому числі нерухомості.

При цьому суд наголошує, що відповідачем не оспорюється право власності позивача на торгівельний кіоск, придбаний останнім на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.1998р. (а.с.8), оскільки, як слідує з матеріалів справи, Херсонською міською радою, наразі, оспорюється факт незаконного користування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 земельною ділянкою із самовільно розміщеними на ній тимчасовими спорудами.

Проаналізувавши підстави та предмет позову про захист порушеного права суд зазначає, що, фактично, за даним позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 намагається визнати право власності на земельну ділянку, на якій розміщено торгівельний кіоск, у зв'язку з чим суд звертає увагу на наступне.

За приписами ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" землі комунальної власності є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування. Право комунальної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст, районів у містах визначається як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд у своїх інтересах майном, що належить їй безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Пунктом 5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За приписами статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 Земельного кодексу України унормовано, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, право на захист цивільного права виникає у випадку його порушення, невизнання, оспорювання.

В даному випадку твердження позивача про невизнання Херсонською міською радою його права як землекористувача є хибними та зводяться до тлумачення положень чинного законодавства на свою користь.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 наполягає на порушенні та невизнанні Херсонською міською радою його права як землекористувача, разом з тим, суд констатує, що позивач не є законним землекористувачем, оскільки у нього відсутні документи на користування спірною земельною ділянкою, тимчасова споруда - торгівельний кіоск розміщена ним на спірній земельній ділянці самовільно, протилежного суду не доведено.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Під час розгляду справи судом встановлено, що названий позивачем інтерес не пов'язаний з суб'єктивними правами відповідача і тому не підлягає правовому захисту і не може вважатись законним інтересом. Крім того цей інтерес спрямований на ущемлення прав відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, згідно з частиною третьою якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, господарський суд, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судовий збір, в порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.84 ГПК України - 06.12.2016р.

Суддя М.Б. Сулімовська