ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28 листопада 2016 р. Справа № 903/857/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до Підприємства житлово-комунального господарства Рожищенського району Волинської області, м.Рожище

про стягнення 23 838, 62 грн.

Суддя Пахолюк В.А.

Представники:

від позивача: не прибув,

від відповідача: ОСОБА_1 юрист, дов. від 25.11.2016р.

Суть спору:

Позивач Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернувся в господарський суд Волинської області з позовом до відповідача Підприємства житлово-комунального господарства Рожищенського району Волинської області про стягнення 23 838, 61 грн., в т.ч. 14 796, 46 грн. пені за порушення строків виконання грошових зобов'язань по договору купівлі-продажу природного газу № 1200/15-КП-2 від 12.12.2014р. згідно п. 7.2. договору, 8 183, 85 грн. інфляційних втрат, 858,31 грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України.

Між тим, при розрахунку ціни позову позивачем допущено арифметичну помилку, де замість « 23 838, 62 грн.» вказано « 23 838, 61 грн.».

В обґрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по оплаті природного газу згідно договору купівлі-продажу природного газу № 1200/15-КП-2 від 12.12.2014р., а саме, із значним порушенням встановленого договором строку.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції.

Відповідач в письмових поясненнях № 148/16 від 25.11.2016 р. (вх. № 01-54/10756/16 від 25.11.2016 р.) та представник в судовому засіданні повідомляє про те, що у звязку з постійними змінами ціни на газ підприємство не має можливості так швидко змінювати свої тарифи на теплову енергію, оскільки процедура прийняття тарифів для підприємств ЖКГ затяжна, а тому, працює завідомо збитково.

На протязі періоду з 01.01.2015 р. по 14.01.2016 р. підприємство оплатило за спожитий газ в повному обсязі.

Несвоєчасна сплата за договором складалася не з вини підприємства, а у зв'язку з несвоєчасною оплатою установами, оскільки єдиним джерелом оплати за спожитий газ є кошти, які сплачуються іншими суб'єктами господарювання за послуги теплопостачвння.

Коштів для сплати пені, 3% річних та інфляційних у підприємства ЖКГ Рожищенського району немає у зв'язку з тим, що вони не закладені у тариф.

Підприємство ЖКГ Рожищенського району належить до комунальної власності і є єдиним в місті Рожище виробником і надавачем послуг по теплопостачанню населенню, бюджетним установам та суб'єктам підприємницької діяльності, а стягнення пені та інших штрафних санкцій ще більш ускладнить ситуацію на підприємстві та призведе до арешту рахунків відділом виконавчої служби, що в свою чергу призведе до невиплати заробітної плати, основних податків, несплати за використаний природний газ по договорах купівлі- продажу на 2016р. і нарахування нових штрафних санкцій.

Крім того, представником відповідача подано клопотання у якому просить суд відповідно до п.3 ст. 83 ГПК України зменшити розмір нарахованої до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. В обґрунтування даного клопотання посилається на важкий фінансовий стан, що підтверджує балансом підприємства, також відсутністю основного боргу.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, судом встановлено наступне.

12.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та Підприємством житлово-комунального господарства Рожищенського району Волинської області (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №1200/15-КП-2 з додатковими угодами №1 від 27.02.2015р., №2 від 11.03.2015р., № 3 від 07.04.2015 р., № 4 від 18.05.2015 р., № 5 від 30.06.2015 р., № 6 від 29.07.2015 р., № 7 від 30.07.2015 р., № 8 від 21.10.2015 р., № 9 від 22.10.2015 р., № 10 від 02.11.2015 р., № 11 від 25.11.2015 р. згідно з умовами котрого ПАТ "НАК "Нафтогаз України" було взято на себе зобовязання щодо передачі у власність Покупця у 2015 році природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) в обсягах і порядку, передбачених угодою, а Підприємство житлово-комунального господарства Рожищенського району Волинської області, в свою чергу, зобовязання відносно прийняття газу та проведення його оплати у визначеному договором порядку.

Положеннями розділу 11 договору визначалось, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Пунктом 3.1 договору передбачалось, що Продавець передає Покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Покупця. Право власності на газ переходить від Продавця до Покупця в пунктах приймання-передачі.

Пунктом 3.3 договору визначено, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

На виконання умов договору позивачем протягом січня-грудня 2015 року було передано, а відповідачем прийнято та в подальшому спожито, природного газу загальною вартістю 221 335, 16 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Актів приймання-передачі природного газу.

Судом встановлено, що зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками печаток господарюючих субєктів, містять всі визначені законодавством обовязкові реквізити, в повному обємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставі згідно умов підписаного договору № 1200/15-КП-2 від 12.12.2014р. впродовж 2015 року господарських операцій.

Передача позивачем природного газу у вказаних обємах та його отримання відповідачем не заперечується відповідачем.

Пунктом 6.1 договору сторонами було передбачено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Проте, Підприємство житлово-комунального господарства Рожищенського району Волинської області взяті на себе зобовязання в частині проведення з позивачем належних розрахунків по оплаті переданого природного газу (у порядку та строки, визначені вище) виконувало неналежним чином, чим порушило п.6.1 Договору.

Судом встановлено, що платежі проводились із допуском у певні періоди порушень встановлених угодою граничних термінів, що, в свою чергу, призводило до прострочення платежів на той чи інший час та виникнення боргу у той чи інший період на певну суму.

Зазначене підтверджено розрахунком позивача та довідкою по операціях за договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у у певні періоди заборгованості по оплаті газу стало підставою для здійснення позивачем нарахувань відповідачу сум пені за прострочку виконання грошових зобовязань, а також інфляційних та процентів річних, подальше звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, майнові права та майнові обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір купівлі-продажу природного газу № 1200/15-КП-2 від 12.12.2014р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Відповідно до ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з положеннями статті 193 ГК України, статей 526, 527, ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим до виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Відповідно до пункту 7.2 Договору: у разі невиконання Відповідачем умов пункту 6.1 Договору Позивач має право не здійснювати поставку газу Відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості; у разі невиконання Відповідачем пункту 6.1 Договору він зобов'язався сплатити Позивачу крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками до позовної заяви позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 8 183, 85 грн. інфляційних втрат та 858,31 грн. 3% річних, а також 14 796, 46 грн. пені за порушення строків виконання грошових зобов'язань згідно п. 7.2. договору.

Дослідивши розрахунки, додані позивачем до позовної заяви, суд погоджується з вірністю їх проведення.

Водночас, відповідачем відповідно до статті 83 Господарського процесуального кодексу України заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої до стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Розглянувши зазначене клопотання, суд приходить до висновку про його часткове задоволення з огляду на наступне.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Вказані приписи кореспондуються зі статтею 218 Господарського кодексу України, а також закріплені у частині 1 статті 79 Розділу 4 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.80 р., якою встановлено, що сторона не несе відповідальності за невиконання будь-якого із своїх зобов'язань, якщо доведе, що воно було викликане перешкодою поза її контролем і що від неї нерозумно було очікувати прийняття до уваги цієї перешкоди під час укладення договору або уникнення чи подолання цієї перешкоди чи її наслідків.

Факт прострочення виконання грошового зобовязання відповідачем підтверджено матеріалами справи.

Між тим, боржником не було доведено, що вказане прострочення відбулося поза його волею і за обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила), в розумінні ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, а тому відсутні правові підстави для зменшення інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Підпунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України; у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що: у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Враховуючи причини неналежного виконання зобовязання з оплати відповідачем, нетривале прострочення у виконанні зобовязання, повну оплату отриманого газу, а також зважаючи на відсутність доказів заподіяння збитків позивачу порушенням відповідачем договірних зобовязань в частині оплати, та враховуючи, що в якості компенсації за прострочення виконання зобов'язання з оплати вартості природного газу судом задоволено вимогу про стягнення з відповідача процентів річних, збитків, завданих інфляцією, суд вважає за можливе зменшити розмір заявленої до стягнення пені до 50% і стягнути її у розмірі 7 398, 23 грн. Стягнення з відповідача грошових коштів у вищевказаній сумі, на думку суду, є адекватною санкцією за порушення ним договірного зобов'язання та відповідає інтересам обох сторін.

Беручи до уваги зазначене, враховуючи зменшення судом розміру пені, яка підлягає до стягнення на 50%, в позові в частині стягнення 7 398, 23 грн. пені слід відмовити.

Згідно п.4.3. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №7 від 21.02.2013р. Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378, 00 грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 527, 546, 551, 599, 625, 629, 655, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 144, 173, 193, 233 Господарського кодексу України, ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково в сумі 16 440, 39 грн.

2. Стягнути з Підприємства житлово-комунального господарства Рожищенського району Волинської області (45100, Волинська обл.., м.Рожище, вул. 1 Травня, 34, ) на користь

Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 16 440, 39 грн., в т.ч. 7 398, 23 грн. пені, 8 183, 85 грн. інфляційних втрат, 858,31 грн. 3% річних та 1 378, 00 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

3. У стягненні 7 398, 23 грн. пені відмовити.

Повне рішення складено 30.11.2016 р.

Суддя В.А. Пахолюк