ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р.Справа № 916/1915/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: А.В. Земляк

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

від відповідача 3 ОСОБА_3

Представники відповідачів 1, 2 та третьої особи в судове засідання не зявились, про день час та місце апеляційного перегляду повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення господарського суду Одеської області від 15.09.2016 року

у справі № 916/1915/16

за позовом Державного підприємства «Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут»

до відповідачів:

ОСОБА_5;

ОСОБА_6;

3.Макарука ОСОБА_7

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

про витребування незаконно відчуженого державного майна з чужого володіння та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року Державне підприємство «Одеський Спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут» звернулось до місцевого господарського суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 про витребування незаконно відчуженого державного майна з чужого володіння та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що керуючим санацією ДП «Одеський Спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут» - ОСОБА_1 встановлено, що на балансі підприємства обліковується майно дослідної станції інституту, яке розміщено за адресою: м. Одеса, вул. Розумовська, 38, проте доступ до цього майна неможливий внаслідок знаходження цього майна в чужому володінні.

Ухвалою суду першої інстанції від 16.08.2016р., за клопотанням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, останнього залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Третя особа у своїх поясненнях просила задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.09.2016р. (суддя Лепеха Г.А.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 15.09.2016р., позов задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_9 та ОСОБА_4 повернути з незаконного володіння майно загальною площею 1690,1 кв.м, розташоване в м. Одеса, вул. Розумовська, 38, а саме: - одноповерхове нежитлове приміщення літ. А загальною площею - 248,1 кв. м, до якого відноситься - підвал - 1, коридор - 2, 3, кабінети - 4, 5, 6, 9, 10, майстерня - 7, підсобне приміщення - 8; - двоповерхове нежитлове приміщення літ. Б загальною площею - 797,6 кв.м, до якого відносяться - майстерні - 1, 5, 7, 9, 10, 11, 12, 16,17, 18, 19, 20, підсобне приміщення; - 2, гараж - 3, кабінети - 4, 22, склад - 6, коридор - 8, сходові майданчики - 13, 15, туалет -14, склад-21; - двоповерхове нежитлове приміщення літ. В загальною площею - 352,7 кв. м, до якого відносяться - коридори - 1, 10, 16, битовки - 2, 3, 4, 5, склади - 6, 7, 8, 9, 11, майстерні - 12, 14, туалет - 13, душ - 15, кабінет -17; - одноповерхове нежитлове приміщення літ. Г загальною площею - 291,7 кв. м, до якого відносяться - майстерні - 1, 8, 9, 10, бокси - 2,3, битовки - 4, санвузол - 5, умивальник - 6, туалет - 7, ТП -11 у володіння позивача, стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_4 на користь позивача по 1253,27 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 21.10.2016р. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, провадження у справі припинити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 31.10.2016р. скаржнику поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши представників позивача, ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.09.2010р. у справі № 22ц-7488-10 за позовом ОСОБА_8 до Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України про визнання дійсним договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд дослідної станції від 09.02.2001р.; за позовом третіх осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_4 до ОСОБА_8, Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України про визнання права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд дослідної станції; за зустрічним позовом Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд дослідницької станції від 09.02.2001р. та визнання права власності, встановлено слідуюче:

09.02.2001р. ОСОБА_8 в простій письмовій формі уклав з Державним підприємством Одеський спеціальний науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут договір купівлі-продажу нежитлових будівель, загальною площею 1690,1 кв.м., розташованих в м. Одесі, по вул. Розумовський, 38.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2006р. визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09.02.2001р. та визнано за ОСОБА_8 право власності на нерухоме майно, а саме: комплекс нежитлових будівель та споруд дослідницької станції, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Розумовська, 38, яка складається з одноповерхового нежитлового приміщення літ. "А" загальною площою 248,1 кв.м. до якого відносяться підвал-1, коридор 2, 3, кабінети 4,5,6,9,10, майстерня-7, підсобне приміщення 8; двоповерхового нежитлового приміщення літ. "Б" загальною площею 797,6 кв.м. до якого відносяться майстерні-1, 5, 7, 9, 10, 11, 12, 16, 17, 18, 19, 20, підсобне приміщення 2, гараж 3,кабінети 4, 22, склад 6, коридор 8, сходові майданчики 13, 15, туалет 14, склад 21; двоповерхового нежитлового приміщення літ «В», загальною площею 352,7 кв.м., до якого відноситься коридори 1, 10, 16, битовки 2, 3, 4, 5, сюгади 6, 7, 8, 9, 11, майстерні 12,14, туалет 13, душ 15, кабінет 17; одноповерхового не житлового приміщення літ. «Т» загальною площею 291,7 кв.м. до якого відносяться майстерні 1, 8, 9, 10, бокси 2, 3, битовка 4,санвузол 5, умивальник 6, туалет 7, ТП-11. На підставі цього рішення, яке набрало законної сили з 03.01.2007р., КП «Одеське МБТІ та НОН» здійснено реєстраційний запис за №17698657.

05.03.2007р. між ОСОБА_8 (Продавець) та ОСОБА_9, ОСОБА_4 (Покупці) укладено договір купівлі продажу вказаного майна, згідно якого покупці купили в рівних частках кожний, комплекс нежитлових будівель та споруд дослідної станції, що знаходиться в місті Одеса, вул. Розумовська, 38. Договір нотаріально посвідчений і зареєстрований в реєстрі права власності 19.03.2007р. (а.с. 25 т.1).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.05.2007р. заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2006р. скасовано.

15.06.2007р. ОСОБА_9 та ОСОБА_4 як треті особи звернулись з позовом про визнання за ними права власності на означене нерухоме майно. ДП Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України звернулось із зустрічним позовом про визнання договору купівлі продажу від 09.02.2001р. недійсним та визнання за ним права власності на це майно.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2007р. накладено арешт на комплекс нежитлових будівель і споруд та на все майно і обладнання.

22.08.2007р. Державною виконавчою службою складено акт опису і арешту майна (а.с. 26-28).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2008р. у справі № 22ц-7488-10:

-в задоволенні позову ОСОБА_8 до Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України про визнання дійсним договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд дослідної станції від 09.02.2001р. відмовлено;

-в задоволенні позову третіх осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_4 до ОСОБА_8, Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України про визнання права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд дослідної станції відмовлено;

-зустрічний позов Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд дослідницької станції від 09.02.2001р. та визнання права власності задоволено. Визнано право власності держави на комплекс нежитлових будівель та споруд дослідної станції по вул. Розумовський, 38 в м. Одесі, загальною площею 1690,20 кв. м. в особі органу управління Міністерства промислової політики України.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.09.2009р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2008р. у справі № 22ц-7488-10 скасовано. Провадження по справі закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.09.2009р. скасовано арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2007р.

Ухвалою Верховного Суду України ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03.09.2009р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.09.2010р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2008р. у справі № 22ц-7488-10 скасовано та:

-в задоволенні позову ОСОБА_8 до Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України про визнання дійсним договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд дослідної станції від 09.02.2001р. відмовлено;

-в задоволенні позову третіх осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_4 до ОСОБА_8, Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України про визнання права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд дослідної станції відмовлено;

-в задоволенні зустрічного позову Державного підприємства Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд дослідницької станції від 09.02.2001р. та визнання права власності відмовлено.

Означеним рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.09.2010р. встановлені наступні обставини:

-спірний обєкт належав ДП Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України, його продаж здійснено без дозволу уповноваженого органу управлінням майном, не посвідчений нотаріусом, а тому відсутні підстави визнавати договір купівлі-продажу від 09.02.2001р. дійсним, оскільки він є неукладеним, тобто не створює юридичних наслідків;

-ОСОБА_9 та ОСОБА_4 відповідно до реєстру права власності на нерухоме майно є власниками спірного обєкту з 19.03.2007р. в рівних частках, згідно договору від 05.03.2007р., який не оспорювався учасниками процесу і не доведено, що це право оспорюється ДП Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України, тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_9 та ОСОБА_4;

-права ДП Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут Міністерства промислової політики України не порушені, оскільки власниками цього майна є ОСОБА_9 та ОСОБА_4, вимоги до яких не заявлялись.

Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2014р. у справі №2-326/11 (провадження №2/522/1221/14), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.10.2014р. (провадження №22-ц/785/6728/14) у задоволенні позову Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном до ОСОБА_9, ОСОБА_4, за участю третіх осіб ДП «Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут», ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності відмовлено.

Вказаними судовим актами встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_4 визнані добросовісними набувачами спірного обєкту. Майно не вибувало поза волею ДП «Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут». Більш того, реконструювавши та провівши ремонт ОСОБА_9 та ОСОБА_4 створили нову річ.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За приписами п. п. 2.6., 3.17.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» із змінами і доповненнями не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиційне значення для господарського суду має й вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. За змістом частини другої статті 35 ГПК та частини десятої статті 38 Закону України «Про третейські суди» обставини, встановлені рішенням третейського суду, не мають преюдиціального значення для господарського суду, в тому числі і у розгляді ним справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у третейському провадженні. Не надається преюдиціального значення також обставинам, зазначеним: у скасованих судових рішеннях (а в разі часткового скасування таких рішень - у скасованих їх частинах); у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (частина друга статті 111 7 ГПК), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин. Згідно з частиною другою статті 4 ГПК господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. Актами, що не відповідають законодавству України, можуть бути акти центральних органів виконавчої влади, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування або будь-яких інших органів, які за своїм статусом не є державними. За змістом цієї статті до кола актів, які підлягають застосуванню господарськими судами, не відносяться судові рішення судів загальної юрисдикції. У процесі здійснення господарського судочинства з конкретної справи господарські суди керуються судовими рішеннями судів загальної юрисдикції виключно на підставі, у межах та порядку, передбачених статтею 35 ГПК, тобто у встановленні преюдиціальних фактів. Ненормативні акти (акти індивідуальної дії), - тобто такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію, - оцінюються господарським судом нарівні з іншими доказами у справі і не мають для нього заздалегідь встановленої сили.

Отже, місцевий господарський суд не врахував обставини, встановлені щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у справах № 22ц-7488-10, №2-326/11, які відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення, що призвело до прийняття неправильного рішення, яке підлягає скасуванню із відмовою у позові, а апеляційна скарга задоволенню.

Разом з тим, судова колегія не приймає до уваги доводи скаржника стосовно порушень правил підвідомчості спорів господарському суду, з огляду на слідуюче.

За приписами ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Судовою колегією встановлено, що у господарському суді Одеської області у провадженні судді Лепехи Г.А. перебуває справа №5017/2833/2012 про визнання ДП «Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут» банкрутом, а відтак усі майнові спори мають розглядатися виключно цим господарським судом.

Заперечення відповідача щодо застосування строку позовної давності також є безпідставними, оскільки відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» із змінами і доповненнями за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, у даному випадку позовна давність до ДП «Одеський спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут» не застосовується, оскільки права останнього не порушені.

Посилання скаржника на порушенням судом першої інстанції вимог ст. 4-4 ГПК України, оскільки останній не здійснював технічну фіксацію судового процесу не є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за апеляційний перегляд відшкодовується скаржнику за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 99, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 15.09.2016р. у справі №916/1915/16 скасувати, в позові відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Одеський Спеціальний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут» на користь ОСОБА_4 судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 4272,40 грн.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 29.11.2016р.

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран