РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2016Справа №925/881/16

За позовомТовариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"
до1. Управління Державної казначейської служби України у Чорнобаївському районі Черкаської області 2. Державна казначейська служба України
треті особи, які не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача1. Чорнобаївський районний відділ державної виконавчої служби 2. Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Устименка, 3. Товариство з обмеженою відповідальністю "ПК "Трейдсервісгруп"
простягнення 15 415, 00 грн
Суддя Дупляк О. М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
від третьої особи-1:не з'явився
від третьої особи-2:не з'явився
від третьої особи-3:не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Управління Державної казначейської служби України у Чорнобаївському районі Черкаської області про стягнення з Державного бюджету України через Управління Державної казначейської служби України у Чорнобаївському районі Черкаської області 15 415, 00 грн в рахунок відшкодування витрат (збитків) завданих Чорнобаївським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області у зв'язку із неналежним, необ'єктивним та несвоєчасним виконанням рішення Господарського суду Київської області від 02 жовтня 2014 року у справі №911/3326/14.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Чорнобаївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Устименка, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПК "Трейдсервісгруп" та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 18.08.2016.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 22.09.2016 до участі у справі в якості іншого відповідача - Державну казначейську службу України та справу № 925/881/16 надіслано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Протоколом розподілу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.09.2016 для розгляду справи № 925/881/16 призначено суддю Дупляк О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 прийнято справу № 925/881/16 до свого провадження та призначено до розгляду на 18.10.2016.

Через відділ діловодства суду 17.10.2016 від Чорнобаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області надійшов відзив по справі (вих. № 121/12-ю від 13.10.2016).

Судове засідання 18.10.2016 не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Дупляк О.М. на лікарняному.

У зв'язку з виходом судді Дупляк О. М. з лікарняного, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2016 дану справу було призначено до розгляду на 01.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2016 розгляд справи відкладено на 22.11.2016.

Через відділ канцелярії господарського суду 10.11.2016 від позивача надійшло клопотання про передання справи за підсудністю до Господарського суду Черкаської області (вих. № 10-3/11 від 10.11.2016), відповідно до якого позивач просить суд припинити провадження у справі щодо відповідача - 2 - Державної казначейської служби України, залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє позовних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державну казначейську службу України, матеріали справи направити за підсудністю до Господарського суду Черкаської області.

В судове засідання 22.11.2016 учасники процесу не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Таким чином нез'явлення представників учасників процесу не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов за відсутності представників учасників процесу, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України).

Розглянувши в судовому засіданні клопотання позивача про припинення провадження у справі щодо відповідача-2 та передання справи за підсудністю до Господарського суду Черкаської області (вих. № 10-3/11 від 10.11.2016) суд відмовив в його задоволенні, враховуючи припиписи частини 5 статті 16 ГПК України, якою унормовано виключний характер підсудності справ, відповідачем у спорах яких є, в тому числі, Державна казначейська служба України як центральний орган виконавчої влади. В частині клопотання, яке стосується припинення провадження у справі щодо відповідача-2, то суд вважає його необгрунтованим та безпідставним.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Чорнобаївським районним відділом державної виконавчої служби наказу Господарського суду Київської області від 20.10.2014 по справі № 911/3326/14 про стягнення з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Устименка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" 5 693, 00 грн 3 % річних та 20 809, 03 грн інфляційних втрат, 2 000, 00 грн витрат на оплату послуг адвоката та 1 827, 00 грн судового збору, що призвело до заподіяння позивачу збитків у розмірі 15 415, 00 грн, з яких: 13 891, 12 грн інфляційних втрат та 1 523, 88 грн 3 % річних.

Відповідач - 1, у своєму відзиві (вих. № 121/12-ю від 13.10.2016) проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав відсутності у відповідача - 1 перед позивачем будь - якого простроченого грошового зобов'язання, тобто необґрунтованості позовних вимог.

У судовому засіданні 22.11.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилається позивач та відповідач - 1, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.10.2014 зі справи № 911/3326/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (далі - Товариство) до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Устименка (далі - СГТОВ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" (далі - ТОВ "ПК Трейдсервісгруп") про стягнення коштів, позовні вимоги задоволено.

На виконання вказаного рішення 20.10.2014 Господарським судом Київської області було видано наказ, відповідно до якого із СГТОВ та ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" солідарно стягнуто на користь Товариства 5 693, 00 грн 3 % річних та 20 809, 03 грн інфляційних втрат, 2 000, 00 грн витрат на оплату послуг адвоката та 1 827, 00 грн судового збору.

Постановою про відкриття виконавчого провадження старшого державного виконавця Гвоздь В. А., відділу державної виконавчої служби Чорнобаївського районного управління юстиції від 14.11.2014 відкрито виконавче провадження № 45483397 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 20.10.2014 щодо стягнення із СГТОВ на користь Товариства 30 329, 96 грн.

На думку позивача, у зв'язку із неналежним виконанням рішення суду йому було завдано шкоди, яка полягає у нарахуванні 13 891, 12 грн інфляційних втрат та 1 523, 88 грн 3 % річних.

Товариством визначено як відповідача Управління і, саме до вказаної особи позивачем заявлені позовні вимоги. Служба була залучена до участі у справі в якості відповідача за ініціативою Господарського суду Черкаської області.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2015 зі справи № 911/3326/14 скаргу Товариства на бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні № 45483397 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 20.10.2014 задоволено та визнано бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні № 45483397 протиправною та незаконною.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.05.2016 зі справи № 911/3326/14 скаргу Товариства на бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні № 45483397 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 20.10.2014 задоволено та визнано бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні № 45483397 протиправною та незаконною.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, ухвалами від 04.08.2015 та 11.05.2016 зі справи № 911/3326/14 встановлено, що Відділ не вживав належних та об'єктивних заходів щодо виконання рішення суду у визначений Законом строк.

Разом з тим, позивачем пред'явлені позовні вимоги до Управління та Служби, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач документально підтвердив бездіяльність саме Відділу у процесі виконання рішення зі справи № 911/3326/14.

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму від 17.10.2012 № 12 Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону, статті 1174 ЦК України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 № 04-5/239), зокрема в пункті 9 цього роз'яснення.

Разом з тим, у пункті 9 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 № 04-5/239) зазначено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 85 Закону на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду. Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, при вирішенні зазначених спорів господарському суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами, як іншого відповідача.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, вимоги заявлені до Служби та Управління не підлягають задоволенню, оскільки відповідачі є органами відповідальними за виконання рішення щодо стягнення з державного органу присудженого до стягнення та по суті виконують функції банку.

Що ж до заявлених вимог про стягнення сум 3 % річних та втрат від інфляції, то слід вказати таке.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Разом з тим, заявляючи позов Товариство вказує на те, що йому було завдано шкоду невиконанням рішення суду, що полягала у бездіяльності органу державної влади.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною другою статті 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 зі справи № 42/266-6/492).

У випадку заподіяння шкоди органами державної влади, вона відшкодовується незалежно від їх вини.

Таким чином, для вирішення питання щодо покладення збитків у даному випадку необхідно встановити наявність причинно-наслідкового зв'язку між її діями та збитками.

Позивачем не підтверджено, що втрати від інфляції та 3 % річних є збитками чи шкодою та мають бути відшкодовані у порядку статті 1173 ЦК України.

Слід зазначити, що Товариство має право звернутися з відповідним позовом про стягнення вказаних сум з боржника, який добровільно не виконує рішення суду.

Правова природа 3 % річних і втрат від інфляції полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) саме від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Втрати від інфляції та 3 % річних не є шкодою у розумінні статті 1173 ЦК України.

Крім того, підставою відшкодування шкоди є її заподіяння. Присуджені до стягнення з боржника на користь кредитора грошові кошти, є майном останнього. Втрата кредитором можливості отримати своє майно, є його майновою шкодою. Бездіяльність органа ДВС щодо виконання рішення про відшкодування шкоди у розмірі, присудженому до стягнення не є діями, що спричинили майнову шкоду. Свою правову позицію стосовно того, що сума боргу, нестягнутого органом ДВС у порядку виконавчого провадження не може вважатися збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, висловив і Верховний Суд України у постанові № 6-48цс13 від 11.09.2013.

Суд зауважує також, що позивач не довів належними та допустимими доказами тієї обставини, що він позбавлений можливості вимагати виконання судового рішення у справі №911/3326/14, а стягнення ж судом заборгованості, визнаної рішенням суду як шкоди, може призвести до незаконного отримання позивачем коштів у подвійному розмірі.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги. Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Враховуючи, що відповідно до ст. 44 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок позивача (ст. 49 ГПК України).

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.11.2016.

Суддя О. М. Дупляк