КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р. Справа№ 5002-9/1127-2011

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду Київської області від 07.09.2016

у справі № 5002-9/1127-2011 (суддя Колесник Р.М.)

за скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

на дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»,

до Відкритого акціонерного товариства «Схід»,

про стягнення коштів,

за участю представників сторін:

від позивача: Каратун Є.Є. - представник (довіреність від 05.07.2016 №010-01/2868);

від відповідача: не з'явився;

від Департаменту ДВС: Подольський А.А. - представник (довіреність від 08.11.2016 №670/20.3-03),

ВСТАНОВИВ:

19.07.2016 до Господарського суду Київської області від Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (надалі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», позивач, заявник) надійшла скарга від 15.07.2016 №176-04/640 про визнання незаконними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.04.2012 у справі №5002-9/1127-2011.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.09.2016 у справі № 5002-9/1127-2011 визнано незаконними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення АТ «Укрексімбанк» наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.04.2012 №5002-9/1127-2011, скасовано постанову від 30.06.2016, винесену в рамках ВП №47387121 з примусового виконання наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.04.2012 №5002-9/1127-2011, про повернення виконавчого документа стягувачеві, зобов'язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового наказу.

Не погоджуючись із ухвалою суду, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 07.09.2016 та відмовити в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на дії відділу ДВС.

Підстави звернення з апеляційною скаргою скаржником обґрунтовані тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали було порушено та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для її скасування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 апеляційна скарга прийнята до провадження судовою колегією у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Дикунська С.Я., Жук Г.А., розгляд справи призначено на 30.11.2016.

В судовому засіданні 30.11.2016 представник Департаменту ДВС підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає ухвалу законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Відповідач свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Вислухавши думку представників позивача, Департаменту ДВС щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача, враховуючи вимоги частини 2 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження, колегія суддів, порадившись, ухвалила здійснити розгляд справи за наявними у ній матеріалами та за відсутності уповноваженого представника відповідача.

30.11.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду. Окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, зокрема, про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.05.2011 у справі №5002-9/1127-2011, залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 28.02.2012, позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Схід» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» 5 912 335,40 доларів США та 31 249,91 грн заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов'язань за кредитним договором від 14.12.2007 №151107К79 та договором поруки від 14.12.2007 №151107Р21.

На виконання постанови Севастопольського апеляційного господарського суду від 28.02.2012 у справі №5002-9/1127-2011 було видано наказ.

27.04.2015 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження №47387121 за примусовим наказом від 17.04.2012 №5002-9/1127-2011.

Постановами від 27.04.2015 державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

27.04.2015 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України були здійснені запити до Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті про надання інформації стосовно катерів, яхт, до Департаменту ДАІ МВС України - про надання інформації щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта станом на 30.06.2016 за ВАТ «Схід» зареєстрована квартира за адресою: АРК, м. Ялта, смт Гурзуф, вул. Будівельників, 3 кв. 103, на яку постановою від 27.07.2015 було накладено арешт.

Постановами від 03.06.2015 та від 01.09.2015 державним виконавцем накладено арешт на кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Як встановлено місцевим судом, 30.06.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказана постанова мотивована тим, що боржник знаходиться на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, на якій Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» заборонено вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а тому державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії відділу ДВС, заявник вказав, що державний виконавець в порушення вимог статей 6, 11, 40 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, чинного на момент вчинення оскаржуваних дій виконавцем та прийняття Господарським судом Київської області ухвали від 07.09.2016, не вжив відповідних заходів щодо повного, своєчасного та неупередженого вчинення виконавчих дій та безпідставно повернув стягувачеві судовий наказ.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для задоволення скарги на дії Департаменту ДВС з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України та статтею 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Отже, обов'язком органів виконавчої служби є забезпечення повного, своєчасного та неупередженого виконання рішення суду.

Згідно із частиною 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 32 вказаного Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що при винесенні оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа державний виконавець посилався на те, що боржник знаходиться на території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з частиною 2 статті 4 вказаного Закону правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Колегія суддів відзначає, що посилання в постанові від 30.06.2016 на наявну встановлену законом заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника є безпідставним, оскільки чинне законодавство України не містить норм, які забороняють звертати стягнення на майно, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим.

З приписів вищезазначених норм вбачається, що територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією України, а оскільки судові рішення, ухвалені судами іменем України є обов'язковими до виконання на всій території України, суд вважає неправомірними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві з мотивів наявності заборони з приводу вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

В апеляційній скарзі скаржник вказав, що для здійснення примусового виконання рішення суду державним виконавцем направлялись запити до Державної інспекції України з питань безпеки на морському та річковому транспорті, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Департаменту ДАІ МВС України про надання інформації стосовно належного боржнику майна, а саме, катерів, яхт, акцій, цінних паперів та транспортних засобів.

Колегія суддів відзначає, що згідно приписів частини 8 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до пункту 1.5. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Надані суду матеріали виконавчого провадження не підтверджують факт дотримання виконавцем наведених приписів законодавства, що є свідченням бездіяльності виконавця щодо невжиття усіх можливих заходів з метою забезпечення повного та своєчасного виконання рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що державним виконавцем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів вчинення дій з метою перевірки майнового стану боржника протягом часу перебування виконавчого документу на виконанні.

Відповідно до частини 1 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Пунктом 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 №9 встановлено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється

Згідно статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд, належним чином дослідивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення скарги на дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, визнання незаконними дій державного виконавця щодо повернення судового наказу від 17.04.2012 у справі №5002-9/1127-2011, скасування відповідної постанови про повернення виконавчого документа від 30.06.2016 та зобов'язання Департаменту ДВС відновити виконавче провадження з примусового виконання наказу.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 43, 33-34, 49, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Київської області від 07.09.2016 у справі №5002-9/1127-2011 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 07.09.2016 у справі №5002-9/1127-2011 залишити без змін.

3. Матеріали справи №5002-9/1127-2011 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська