ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року Справа № 915/826/16

Господарський суд Миколаївської області у складі

судді Корицької В.О.,

при секретарі судового засідання Берко О.В.,

за участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1, посвідчення № 035058 від 10.08.2015 року,

від позивача-1: ОСОБА_2, довіреність № 8/16 від 02.07.2016 року,

від позивача - 2 представник не з'явився,

від відповідача - 1 представник не з'явився,

від відповідача 2 ОСОБА_3, довіреність № 878 від 28.12.2015 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Прокурора Миколаївської області,

54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28,

в інтересах держави в особі

позивача-1 Кабінету Міністрів України,

01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2,

позивача-2 Міністерства аграрної політики та продовольства України,

01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24 (ідентифікаційний код 37471967),

до відповідача-1 Виконавчого комітету Миколаївської міської ради,

54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20 (ідентифікаційний код 04056612),

до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України,

01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1 (ідентифікаційний код 37243279),

про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства аграрної політики та продовольства України до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Ухвалою суду від 01.08.2016 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначений на 15.08.2016 року.

Ухвалою суду від 15.08.2016 року розгляд справи відкладений на 05.09.2016 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача-2 та відповідача-1, а також необхідністю витребування додаткових доказів.

Ухвалою суду від 05.09.2016 року продовжений строк розгляду спору на 15 днів, розгляд справи відкладений на 28.09.2016 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача-2 та відповідача-1, а також необхідністю повторного витребування доказів.

Ухвалою суду від 28.09.2016 року розгляд справи відкладений на 05.10.2016 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача-2 та відповідача-1, а також необхідністю витребування додаткових доказів.

Ухвалою суду від 05.10.2016 року розгляд справи відкладений на 12.10.2016 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача-2 та відповідача-1, а також необхідністю витребування додаткових доказів.

Ухвалою суду від 12.10.2016 року розгляд справи відкладений на 08.11.2016 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача-2 та відповідача-1, а також за клопотанням прокурора.

Ухвалою суду від 08.11.2016 року розгляд справи відкладений на 23.11.2016 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача-2 та відповідача-1, а також за клопотанням учасників процесу.

23.11.2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача-1 та прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник позивача-2 Міністерства аграрної політики та продовольства України явку повноважного представника у судове засідання 23.11.2016 року не забезпечив.

Представник відповідача-1 Виконавчого комітету Миколаївської міської ради явку повноважного представника у судове засідання 23.11.2016 року не забезпечив, позов визнав, про що зазначив у наданій суду письмовій заяві (а.с. 143-144).

Представник відповідача-2 Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (ПАТ ДПЗКУ) проти позову заперечив. У поданому суду відзиві (том 1 а.с. 166-173) та письмових поясненнях (том 2 а.с. 11-14, 129-131) просив у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідач-2, здійснюючи заходи з оформлення права власності на нерухоме майно, передане до його статутного капіталу, зокрема, і на спірні обєкти, не порушив інтересів держави, а лише реалізував своє право на отримання правовстановлюючих документів на це майно, в обмін на яке держава стала акціонером ПАТ ДПЗКУ та набула весь обсяг прав з управління юридичною особою.

Крім того, відповідач-2 Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України звернувся до суду із заявою про сплив строку позовної давності (том 1 а.с. 146-149).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 764 від 11.08.2010 року Про заходи з утворення державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України (том 1 а.с. 31) створено Державне підприємство Державна продовольчо-зернова корпорація України, пунктом 5 якої визначено, що статутний капітал підприємства формується шляхом передачі до нього цілісних майнових комплексів дочірніх підприємств компанії ДАК Хліб України, що ліквідуються.

У Переліку дочірніх підприємств Державної акціонерної компанії Хліб України, які припиняються шляхом ліквідації (том 1 а.с. 32-33), який є додатком до постанови Кабінету Міністрів України № 764 від 11.08.2010 року, також зазначено Дочірнє підприємство Державної акціонерної компанії Хліб України Миколаївський портовий елеватор.

20.01.2011 року на підставі акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу Комісія з ліквідації Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії Хліб України Миколаївський портовий елеватор передала, а Державне підприємство Державна продовольчо-зернова корпорація України прийняло цілісні майнові комплекси ліквідованого підприємства (том 1 а.с. 45-78).

16.09.2010 року зареєстрований Статут Державного підприємства Державна продовольчо- зернова корпорація України (ДП ДПЗКУ, Підприємство), відповідно до п. 1.1 якого ДП ДПЗКУ засновано на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики України (надалі - Уповноважений орган управління) і є підзвітним йому.

Пунктом 11.1 Статуту ДП ДПЗКУ встановлено, що Уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого Підприємству, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ним у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до пунктів 11.2.1, 11.2.2 Статуту Уповноважений орган управління приймає рішення про реорганізацію і ліквідацію Підприємства, затверджує Статут та зміни до Статуту Підприємства, здійснює контроль за його дотриманням.

Постановою Кабінету Міністрів України № 593 від 06.06.2011 року (том 1 а.с. 33) внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 764 від 11.08.2010 року, а саме перетворено Державне підприємство Державна продовольчо-зернова корпорація України у державне публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України (ПАТ ДПЗКУ). При цьому зазначено, що повноваження з управління корпоративними правами ПАТ ДПЗКУ здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства, а також встановлено, що 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України.

Також, Міністерству аграрної політики та продовольства доручено здійснити у встановленому порядку заходи, пов'язані з перетворенням державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 593 від 06.06.2011 року Міністерством аграрної політики та продовольства України був виданий наказ № 325 від 07.07.2011 року Про реорганізацію шляхом перетворення Державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України (далі Наказ № 325), відповідно до якого реорганізовано Державне підприємство Державна продовольчо-зернова корпорація України шляхом його перетворення у Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України (том 1 а.с. 39-40).

Пунктом 4 зазначеного Наказу № 325 встановлено, то статутний капітал товариства формується на базі майна Державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України.

Відповідно до акту оцінки майна Державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України від 26.09.2011 року статутний капітал публічного акціонерного товариства, що утворюється на базі майна державного підприємства складає 867 717 000,00 грн. (том 1 а.с. 180-184)

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 634 від 17.11.2011 року Про деякі питання діяльності Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (том 1 а.с. 41):

- створено Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України та затверджено його Статут,

- здійснено емісію акцій Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України на весь розмір його статутного капіталу 867 717 000,00 грн. Випущено 8 677 170 простих іменних акцій у бездокументарній формі номінальною вартістю 100,00 грн. кожна,

- створено філії Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України згідно з додатком.

Відповідно до переліку філій Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, що створюються (том 1 а.с. 42), який є додатком до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 634 від 17.11.2011 року, створено філію Миколаївський портовий елеватор, ідентифікаційний код 37506172.

18.11.2011 року на підставі акту приймання-передачі майна, майнових прав та обовязків Державне підприємство Державна продовольчо-зернова корпорація України передало, а Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України прийняло станом на 18.11.2011 року майновий комплекс відповідно до додатків (том 1 а.с. 79-101)

06.12.2011 року Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку видала свідоцтво № 529/1/11 про реєстрацію випуску акцій (том 1 а.с. 179), яким засвідчила випуск емітентом Публічним акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України 8 677 170 штук простих іменних акцій номінальною вартістю 100,00 грн. на загальну суму 867 717 000,00 грн.

Філія Миколаївський портовий елеватор ПАТ ДПЗКУ листом від 30.11.2011 року звернулась до КП ММ БТІ та просила видати свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно ПАТ ДПЗКУ (том 1 а.с. 38).

Підпунктом 1.33 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1249 від 16.12.2011 року Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особами вирішено оформити право власності на нежитловий об'єкт, що складається з основних будівель за літ. А загальною площею 1847,2 кв.м., за літ. Б загальною площею 1028,1 кв.м., за літ. В загальною площею 2612,6 кв.м., за літ. Г-2 загальною площею 169,7 кв.м., огорож та споруд, який розташований по вул. Заводській, 11-а у місті Миколаєві за Публічним акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України (том 1 а.с. 37).

Крім того, підпунктом 1.38 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1249 від 16.12.2011 року Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особам за ПАТ ДПЗКУ вирішено оформити право власності на нежитлову будівлю складу за літ. А загальною площею 757,7 кв.м., який розташований по вул. Заводській, 10 у м. Миколаєві (том 1 а.с. 36).

На підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1249 від 16.12.2011 року за Публічним акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України зареєстровано право власності на вищезазначений нежитловий об'єкт, що складається з основних будівель літ. А загальною площею 1847,2 кв.м., літ. Б загальною площею 1028,1 кв.м., літ. В загальною площею 2612,6 кв.м., літ. Г-2 загальною площею 169,7 кв.м., огорож та споруд, який розташований по вул. Заводській, 11-а у місті Миколаєві (свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 495114 від 21.01.2012 року), а також на нежитлову будівлю складу за літ. А загальною площею 757,7 кв.м., яка розташована по вул. Заводській, 10 у м. Миколаєві (свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 495054 від 16.01.2012 року) (том 1 а.с. 43, 44).

Прокурор Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства аграрної політики та продовольства України до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України про визнання незаконними та скасування підпунктів 1.33, 1.38 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1249 від 16.12.2011 року Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особам, а також визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 495114 від 21.01.2012 року та серії САЕ № 495054 від 16.01.2012 року.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначив, що відповідач ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України неправомірно набув спірне майно, яке вибуло із державної власності поза волею держави за відсутності рішення власника спірного майна про зміну його правового режиму з державної власності на приватну та всупереч вимогам Закону України Про управління обєктами державної власності, Закону України Про перелік обєктів державної власності, що не підлягають приватизації, положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

У відповідності до статуту ПАТ ДПЗКУ, засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України; акціонерами товариства є, зокрема, держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій товариства (п.п. 1.4, 7.1 статуту). ПАТ ДПЗКУ є правонаступником усіх прав і обовязків ДП ДПЗКУ (пп. 1.6 статуту). До прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України 100 % акцій товариства, які випускаються на величину його статутного капіталу, є власністю держави (пп. 6.6 статуту). Статутний капітал товариства становить 867717000 грн. та формується за рахунок вартості майна, переданого йому засновником (пп. 5.1 статуту).

Законодавством України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (ст. 167 ГК України).

Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління (ст. 73 ГК України).

Право господарського відання є речовим правом субєкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ст. 136 ГК України).

Державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворено у випадках та порядку, передбачених законом, на корпоратизоване підприємство (державне акціонерне товариство) (ст. 74 ГК України). Особливості створення та діяльності державних акціонерних товариств визначається Господарським кодексом України, законом про державні підприємства, іншими законами (ч.11 ст.81 ГК України).

Законом України Про акціонерні товариства передбачено, що діяльність державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній, єдиним засновником та акціонером яких є держава в особі уповноважених державних органів, регулюється цим Законом, з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами (ч.2 ст.1 Закону).

Зміна правового режиму майна субєкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом (ст. 145 ГК України).

У відповідності до п. 4 ст. 5 Закону України Про управління обєктами державної власності, зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації.

Управління обєктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші субєкти. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним субєктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом (п.п.1, 2, 5 ст. 141 ГК України).

Аналізуючи наведене законодавство, суд визнає, що держава в особі Кабінету Міністрів України здійснила заходи щодо зміни організаційно-правової форми ДП ДПЗКУ на ПАТ ДПЗКУ, і визначила розмір статутного капіталу останнього, проте майно, на суму вартості якого сформовано статутний капітал, у тому числі спірні обєкти, у власність не передано. За таких обставин звернення філії Миколаївський портовий елеватор ПАТ ДПЗКУ із заявою від 30.11.2011 року до КП ММ БТІ про видачу свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно ПАТ ДПЗКУ (том 1 а.с. 38) є безпідставним.

Чинним законодавством України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності (ст.ст. 15, 386 ЦК України).

Отже, позовна вимога про визнання незаконним оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування в частині оформлення права власності на спірну нерухомість за ПАТ ДПЗКУ є обґрунтованою.

Крім того, суд вважає, що орган місцевого самоврядування Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, приймаючи оскаржуване рішення, діяв усупереч положенням Конституції та законодавства України.

У відповідності до Основного Закону, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України). З визначеним Конституцією України правовим порядком кореспондуються положення Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, згідно яких органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч.3 ст.24 Закону).

Цивільним законодавством України встановлено, що управління державним майном здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими субєктами (ст. 326 ЦК України).

Згідно зі ст. 5 Закону України Про управління обєктами державної власності, Кабінет Міністрів України є субєктом управління, що визначає обєкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також обєкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим субєктам управління, визначеним цим Законом.

Повноваження щодо управління ПАТ ДПЗКУ, у складі якого філія Миколаївський портовий елеватор, згідно наведеної вище постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 року № 593, покладено на Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ст. 182 ЦК України).

На момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювався Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (Тимчасове положення), затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445, у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 30.07.2010 року № 582/17877.

Згідно Тимчасового положення, обовязковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування (пп. 1.4 Тимчасового положення).

Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав (п. 2.1 Тимчасового положення).

Органам місцевого самоврядування делеговані повноваження щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею власникам свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані обєкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) обєктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); фізичним особам та юридичним особам, які в разі припинення (ліквідації чи реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що припиняється; фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням учасників або органу, уповноваженого на це установчими документами, і отримали у власність обєкт нерухомого майна, переданий їм; інвесторам, які у результаті інвестиційної діяльності отримали у власність обєкт нерухомого майна або його частину на підставі документів, установлених законодавством, що підтверджують набуття у власність закріпленого за інвестором обєкта інвестування; реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм обєкти нерухомого майна, за умови надання рішення комісії з реабілітації про повернення цього майна; фізичним та юридичним особам у разі виділення окремого обєкта нерухомого майна зі складу обєкта нерухомого майна, що складається із двох або більше обєктів (будинків, будівель або споруд), окрім випадків, коли такі обєкти є приналежністю головної речі, складовою частиною речі або утворюють з іншими обєктами складну річ; фізичним та юридичним особам у разі обєднання двох або більше суміжних обєктів нерухомого майна; фізичним та юридичним особам на обєкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки, за умови надання рішення відповідного органу; фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на обєкти нерухомого майна та не віднесені до правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 2 до Положення. Підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ (п. 8.1 Тимчасового положення).

Отже, приймаючи оскаржуване рішення Виконавчий комітет Миколаївської міської ради не зясував належності права власності на спірну нерухомість і безпідставно визнав на неї право приватної власності за ПАТ ДПЗКУ, тобто діяв за відсутності підстав, передбачених законодавством України.

Щодо позовних вимог у частині визнання недійсним та скасування спірних свідоцтв, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема такий спосіб як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсними свідоцтв про право власності. Окрім того, свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності (п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), а тому, як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав у судовому порядку, може бути предметом розгляду в господарських судах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі № 911/3396/14.

Оскільки суд визнав підставною вимогу прокурора про визнання незаконними та скасування підпунктів 1.33, 1.38 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1249 від 16.12.2011 року Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особам, на підставі яких ПАТ ДПЗКУ видані спірні свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 495114 від 21.01.2012 року та серії САЕ № 495054 від 16.01.2012 року, то вимога про визнання незаконними та скасування вказаних свідоцтв також є обґрунтованою, оскільки ці свідоцтва видані на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, і їх дія порушує право власності держави на зазначену нерухомість.

З огляду на викладене, суд відхиляє твердження ПАТ ДПЗКУ про те, що держава в особі Кабінету Міністрів України, передавши до статутного капіталу ПАТ ДПЗКУ спірні обєкти, в обмін набула право власності на 100 % акцій ПАТ ДПЗКУ, а останнє право власності на передане йому майно.

Разом з тим, як зазначено вище, відповідач-2 Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України звернувся до суду із заявою про сплив строку позовної давності (том 1 а.с. 146-149).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту вільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

Таким чином, до даного спору застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-68цс15, яку прийнято на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), зазначає, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; п. 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36 Закону України Про прокуратуру та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені статтею 46 ЦПК України, згідно якої органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (правова позиція, викладена у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі № 6-178цс15).

Прокурор звернувся до суду з позовною заявою 20.07.2016 року, тобто після спливу строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 1 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідношень, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідношень, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідношень, держателем Державного реєстру прав є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України.

Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, яке затверджене Указом Президента України від 06.04.2011 року №395/2011, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до вимог Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ПАТ ДПЗКУ зареєстровано право приватної власності на нежитловий об'єкт за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 11-а, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 21.01.2012 року, а також право приватної власності на нежитлову будівлю за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 10, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 27.01.2012 року (том 1 а.с. 150, 152).

Таким чином, з 21.01.2012 року та 27.01.2012 року відповідно Кабінету Міністрів України в особі Міністерства юстиції України було відомо або могло бути відомо про реєстрацію за ПАТ ДПЗКУ права приватної власності на спірні обєкти.

Крім того, ПАТ ДПЗКУ утворено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2011 року № 593 Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 року № 764 шляхом перетворення державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України у акціонерне товариство публічного типу.

При цьому встановлено, що 100 відсотків акцій ПАТ ДПЗКУ, які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 року № 593 повноваження з управління корпоративними правами ПАТ ДПЗКУ здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Згідно п. 7.1. Статуту ПАТ ДПЗКУ акціонерами Товариства є держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Товариства.

Згідно п. 7.4.4 Статуту ПАТ ДПЗКУ акціонери Товариства мають право отримувати інформацію про господарську діяльність Товариства.

Так, ПАТ ДПЗКУ постійно надає інформацію Міністерству аграрної політики та продовольства України, як органу, що здійснює управління корпоративними правами ПАТ ДПЗКУ, в тому числі і стосовно реєстрації прав власності на майно.

Зокрема, листом № 130-2-802/2-15/2032 від 28.03.2012 року ПАТ ДПЗКУ надавало Міністерству аграрної політики та продовольства України інформацію про отримання з метою проведення сертифікації зернових складів свідоцтва на право приватної власності серії САЕ № 495114 від 21.01.2012 року та свідоцтва на право приватної власності серії САЕ № 495054 від 16.01.2012 року (том 1 а.с. 154-158).

Твердження відповідача узгоджуються зі змістом доданого до заяви про застосування строку позовної давності зазначеного вище листа ПАТ ДПЗК України.

Доказом надіслання зазначеного листа Міністерству аграрної політики та продовольства України є журнал реєстрації вихідної кореспонденції (том 2 а.с. 80-82).

Отже, Міністерству аграрної політики та продовольства України з 28.03.2012 року було відомо про реєстрацію за ПАТ ДПЗКУ права приватної власності на спірні обєкти.

Крім того, зі змісту листа Міністерства аграрної політики та продовольства України (том 1 а.с. 35) вбачається, що міністерству відомо про реєстрацію права власності на спірне майно за ПАТ ДПЗКУ та, при цьому, міністерство зазначає, що держава в особі Кабінету міністрів України, передавши до статутного капіталу ПАТ ДПЗКУ об'єкти, перелік яких визначено постановою Кабінету міністрів України від 11.08.2010 року № 764 Про заходи з утворення державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України, набула в обмін право власності на 100 відсотків акцій товариства, а товариство відповідно набуло право власності на передане йому майно.

Суд відхиляє доводи прокурора та Кабінету Міністрів України, що останньому про порушення права держави на спірну нерухомість стало відомо із повідомлення прокурора лише у квітні 2016 року при проведенні вивчення стану законності у сфері державної власності, і тому з цього часу належить обчислювати строк позовної давності, тому що Міністерство аграрної політики та продовольства України є органом, на який покладено обовязок управління корпоративними правами ПАТ ДПЗКУ, зобовязаний забезпечити належне правове регулювання діяльності ПАТ ДПЗКУ, і відповідальний перед Кабінетом Міністрів України за таку свою діяльність.

Свою позицію щодо заявленого прокурором позову Міністерство аграрної політики та продовольства України протягом розгляду даної справи не висловило.

Таким чином, позовна заява прокурора про визнання незаконним та скасування підпунктів 1.33 та 1.38 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1249 від 16.12.2011 року Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особами, а також визнання недійсним свідоцтва серії САЕ № 495114 від 21.01.2012 року про право приватної власності ПАТ ДПЗКУ на нежитловий об'єкт за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 11-а, та свідоцтва серії САЕ № 495054 від 16.01.2012 року про право приватної власності ПАТ ДПЗКУ на нежитлову будівлю за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 10, подана після спливу строку позовної давності, що у відповідності до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги до канцелярії господарського суду Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у випадку проголошення судом вступної та резолютивної частин рішення з дня підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складений 28.11.2016 року.

Суддя В.О. Корицька