ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Справа № 911/710/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж. О. - головуючого (доповідач),
Вовка І. В.,
Грека Б. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 30.08.2016
у справі№ 911/710/16 Господарського суду Київської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
ДоПублічного акціонерного товариства "Київобленерго"
Про за участю від позивача: від відповідача:зобов'язання вчинити дії, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.06.2016 у справі № 911/710/16 (суддя Бацуца В. М.) позов задоволено повністю. Зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Київобленерго" надати на розгляд Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 проект договору про постачання електричної енергії у новій редакції із необхідними додатками, відповідно до вимог п. 5.3. Правил користування електричною енергією, що розроблений на основі типового договору, відповідно до поданої заяви та наданих до неї документів із зазначенням у проекті договору чи невід'ємних додатках до договору дозволеної до використання потужності на рівні 8 кВт, а також із зазначенням типу та номеру засобу обліку, що встановлено на час розгляду справи у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, із зазначенням номіналу 25 А ввідного автомату, що встановлено на час розгляду справи у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, із зазначенням номерів пломб, якими опломбовані засіб обліку та ввідний автомат.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі № 911/710/16 (у складі колегії суддів: Кропивної Л. В. - головуючого, Рябухи В. І., Ропій Л.М.) рішення Господарського суду Київської області від 22.06.2016 у справі № 911/710/16 скасовано, і прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі № 911/710/16, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 скасувати, а рішення Господарського суду Київської області від 22.06.2016 у справі № 911/710/16 залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між позивачем та відповідачем 16.12.1999 укладено договір № 1255 на користування електричною енергією, відповідно до умов п. 1. якого електропостачальна організація зобов'язується постачати електричну енергію відповідно до умов договору, а споживач своєчасно проводити сплату за використану електричну енергію та виконувати інші умови, передбачені договором.

Комісією у складі працівників ПАТ „Київобленерго" за участю позивача - ФОП ОСОБА_4 30.10.2014 проведено визначення потужності об'єкта споживача і складено акт № 5 від 30.10.2014 погодження потужності електроустановок споживача ФОП ОСОБА_4, яким визначено потужність об'єкта ФОП ОСОБА_4, а саме: магазину за адресою: АДРЕСА_1, приєднана потужність 8 кВт, дозволена до використання потужність - 8 кВт, категорія за надійністю електропостачання - 3, тощо.

Листом Публічного акціонерного товариства "Київобленерго" № 20-1-630 від 07.09.2015 адресованого ПП ОСОБА_4 зазначено про прийняття рішення погодити позивачу дозволену до використання потужність на рівні 8 кВт.

Комісією (ІКЦ) ПАТ „Київобленерго" 19.11.2015 проведено засідання, на якому вирішено укласти з ФОП ОСОБА_4 договір про постачання електричної енергії в новій редакції із дозволеною до використання потужністю на рівні 8 кВт, після приведення ФОП ОСОБА_4 схеми живлення відповідно до наданими товариством актами-вимогами та проектними рішеннями.

Позивач 11.01.2016 звернувся до відповідача із заявою, у якій просить укласти з ним договір про постачання електричної енергії № 1255 від 16.12.1999 за адресою: АДРЕСА_1, вказавши в ньому дозволену до використання потужність на рівні 8 кВт.

Листом Публічного акціонерного товариства "Київобленерго" № 20-1-56 від 20.01.2016 адресованого ПП ОСОБА_4 зазначено про прийняте рішення погодити позивачу дозволену до використання потужність на рівні 8 кВт.

Позивач просить місцевий господарський суд зобов'язати відповідача надати йому на розгляд проект договору про постачання електричної енергії у новій редакції з необхідними додатками, відповідно до вимог п. 5.3. Правил користування електричною енергією, що розроблений на основі типового договору, відповідно до поданої заяви та наданих до неї документів із зазначенням у проекті договору чи невід'ємних додатках до договору дозволеної до використання потужності на рівні 8 кВт., а також із зазначенням типу та номеру засобу обліку, що встановлений на час розгляду справи у позивача, із зазначенням номіналу 25 А ввідного автомату, що встановлений на час розгляду справи у позивача, із зазначенням номерів пломб, якими опломбовані засіб обліку та ввідний автомат (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

Задовольняючи позов у межах заявлених вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач не надав позивачу на розгляд проект договору про постачання електричної енергії із відповідними додатками.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком місцевого господарського суду правомірно не погодився, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, обмежують права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод із підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосудді, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Судами зазначено, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також звернути увагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Виходячи з приписів вказаних статей, такий спосіб захисту цивільних прав як зобов'язання надати на розгляд проект договору про постачання електричної енергії у новій редакції із необхідними додатками, що розроблений на основі типового договору є неефективним способом захисту прав та інтересів, так як не забезпечує їх реального захисту, а також виходячи з того, що господарський суд розглядає справи у спорах, що виникають, зокрема, при укладанні господарських договорів.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Змістом наведеної статті передбачено, що при вирішенні переддоговірного спору, суд має перевірити зміст запропонованих стороною умов договору на відповідність вимогам державного замовлення або закону.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що інші доводи і підстави позовних вимог та відповідні заперечення відповідача не досліджуються з огляду на встановлення факту обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав та інтересів. Відповідні доводи та заперечення щодо них можуть бути предметом розгляду, зокрема, при зверненні позивача з позовом, який буде спрямованим на реальний захист порушених прав.

Неналежність обраного способу судового захисту з огляду на правову позицію Верховного Суду України, згаданій у п. 3 Інформаційного листа № 01-8/482 від 13.08.2008 Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року", зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги про зобов'язання надати на розгляд проект договору про постачання електричної енергії у новій редакції із необхідними додатками відповідно до вимог п. 5.3. Правил користування електричною енергією, що розроблений на основі типового договору, відповідно до поданої заяви та наданих до неї документів є необґрунтованими, і такими, що задоволенню не підлягають.

У зв'язку із встановленими обставинами, апеляційний суд не вбачає підстав для розгляду клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Апеляційний суд дійшов до правильного висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом мало місце неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі № 911/710/16 Господарського суду Київської області прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином постанова Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі № 911/710/16 Господарського суду Київської області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі № 911/710/16 Господарського суду Київської області залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 у справі №

911/710/16 Господарського суду Київської області залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж. О.
Судді:Вовк І. В.
Грек Б. М.