КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р. Справа№ 910/21767/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року

у справі №910/21767/15 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Край»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1»

3. Дочірнього підприємства «Край Проперті»

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-3»

2. Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс»

3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Практика»

про стягнення 2 365 038,66 дол. США та 2 332 461,07Євро

за участю представників сторін:

від позивача - Бондаренко М.Г., довіреність №36 від 31.08.2016

від відповідача-1: Завірюха М.І.. довіреність №01/16 від 04.01.2016

від відповідача-2: не з'явились

від відповідача-3: Колісник Б.О., директор

від третьої особи-1: не з'явились

від третьої особи-2: Королецька В.А., довіреність б/н від 08.06.2015

від третьої особи-3: Самборська Г.М., довіреність б/н віл 04.10.2016

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край» (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» (відповідач-2), Дочірнього підприємства «Край Проперті» (відповідач-3) про стягнення 2 365 038,66 дол. США та 2 332 461,07 Євро.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Край» свого грошового зобов'язання з повернення кредитних коштів, отриманих на підставі договору про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008, у зв'язку з чим позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край» та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» та Дочірнього підприємства «Край Проперті», як його поручителів, про солідарне стягнення суми заборгованості у розмірі 2 365 038,66 доларів США та 2 332 461,07 Євро.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2016 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-3», Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Практика».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевим господарським судом встановлено безпідставність позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», оскільки право вимоги виконання зобов'язань за кредитним договором було відступлено третій особі за договором, який є дійсним відповідно до вимог чинного законодавства, а тому Господарський суд міста Києва дійшов висновку про відсутність у Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» права вимагати сплати коштів за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» подав апеляційну скаргу № 01-10/1535, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/21767/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач посилається на невідповідність висновків місцевого господарського суду дійсним обставинам справи, оскільки, як стверджує апелянт, судом першої інстанції не було належним чином та в повному обсязі досліджено обставини, на які посилався позивач, як на підстави нікчемності правочину від 28.05.2015 про відступлення на користь ТОВ «ФК Аурум Фінанс» права вимоги за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 48 від 26.06.2008 та за договорами забезпечення. З огляду на зазначене, позивач вважає себе належним кредитором у зобов'язаннях, що виникли на підставі договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 48 від 26.06.2008.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.08.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ільєнок Т.В., судді - Рудченко С.Г., Яковлєв М.Л. та призначено розгляд справи на 29.08.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 відкладено на 22.09.2016.

21.09.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» до Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив б/н від 20.09.2016 (вх. №09-11/18738/16) на апеляційну скаргу позивача, в якому третя особа стверджує про безпідставність тверджень апелянта, вважає, що договір відступлення прав вимоги від 28.05.2015 є правомірним, не суперечить вимогам чинного законодавства, в тому числі не підпадає під ознаки нікчемного договору, які визначені ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» не є кредитором у зобов'язанні за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 48 від 26.06.2008 та за договорами забезпечення.

22.09.2016 протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, у зв'язку з перебування головуючого судді Ільєнок Т.В. у відрядженні, справу № 910/21767/15 передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/21767/15 прийнято до провадження визначеним складом колегії суддів та призначено до розгляду на 26.10.2016.

19.10.2016 через загальний відділ документообігу суду від ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» надійшов відзив б/н від 18.10.2016 (вх. №09-11/20818/16), в якому третя особа також стверджує про необґрунтованість вимог позовної заяви та апеляційної скарги ПАТ «Український професійний банк» та просить рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 залишити без змін. Окрім того до відзиву на апеляційну скаргу, ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» надало Звіт з визначення ринкової вартості права вимоги зобов'язання, складений за результатами проведеної за замовленням ТОВ «Компанія з управління активами «Практика», як належного набувача та кредитора за кредитним договором, оцінки. Згідно Звіту ринкова вартість права вимоги за кредитним договором №48 від 26.06.2008 станом на 28.05.2015 складала 4 826 000,00. Враховуючи, що за відступлення права вимоги ТОВ «ФК Аурум Фінанс» сплатило на користь позивача 5 000 000,00 грн, третя особа стверджує, про недоведеність та необґрунтованість тверджень апелянта про невідповідність ціни відступлення звичайним ринковим цінам.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Край» 25.10.2016 подало до апеляційного господарського суду відзив №23/08/16 від 23.08.2016 (вх. №09-11/21294/16) на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги ПАТ «Український професійний банк» та просить суд залишити рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/21767/15 без змін.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 26.10.2016 представників відповідачів 1, 2 та ТОВ «Край-3», Київський апеляційний господарський суд відклав розгляд справи на 30.11.2016, про що виніс відповідну ухвалу.

30.11.2016 Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» подало до суду клопотання №01-10/2309 від 29.11.2016 (вх. №09-10/8094/16) про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Також 30.11.2016 позивачем подано клопотання №01-10/2308 від 29.11.2016 (вх. №09-10/8095/16) про призначення у справі судової економічної експертизи, на вирішення якої поставити питання щодо визначення ринкової вартості права майнової вимоги за кредитом, наданим Товариству з обмеженою відповідальністю «Край» на підставі договору про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 станом на 28.05.2015 та відповідність вартості прав вимоги рівню звичайних цін, що склалися на даний товар станом на дату укладення спірного договору.

У судовому засіданні 30.11.2016 представник позивача підтримав клопотання про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Присутні у судовому засіданні представники відповідачів та третіх осіб заперечили проти задоволення даного клопотання. Дослідивши доводи клопотання позивача, заслухавши думку представників учасників судового процесу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення даного клопотання з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Питання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору до участі у справі вирішується з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі, при дослідженні чого слід з'ясувати чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення у справі таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Разом з цим, в поданому клопотанні позивач не навів достатніх обґрунтувань з відповідним документальним підтвердженням того, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, при цьому виходячи з того, що предметом спору у справі є стягнення заборгованості за кредитним договором з третіх осіб. З урахуванням зазначеного, Київський апеляційний господарський суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, у зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Представник позивача у справі у судовому засіданні 30.11.2016 підтримав подане клопотання про призначення судової економічної експертизи для визначення ринкової вартості прав вимоги, які були відступлені банком на користь ТОФ «ФК Аурум Фінанс» за договором б/н від 28.05.2015. Присутні у судовому засіданні представники відповідачів та третіх осіб заперечили проти задоволення даного клопотання з підстав наявності у матеріалах справи звітів, складених за результатами проведених оцінок прав вимоги, та враховуючи відсутність в реєстрі Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Методики щодо встановлення ринкової вартості прав вимоги за кредитними договорами. Дослідивши доводи клопотання позивача, заслухавши думку представників учасників судового процесу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення даного клопотання з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» (із змінами та доповненнями) судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до клопотання позивача про призначення експертизи, поставленні останнім питання на вирішення експерта стосуються визначення ринкової вартості права вимоги за кредитним договором. Відповідно до ст. 7,8 ЗУ «Про судову експертизу» та з метою забезпечення єдиного підходу при проведенні судових експертиз і підвищення якості проведення судових експертиз було затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Як вбачається із пояснень представників учасників судового процесу станом на сьогоднішній день методика, зокрема судово-експертна, з чітко встановленим алгоритмом визначенням ринкової вартості права вимоги за кредитним договором відсутня.

Колегія суддів, враховуючи наявність у матеріалах справи трьох звітів, складених за результатами проведення оцінки прав вимоги, які були предметом договору відступлення, а також загальні приписи чинного законодавства щодо вільного визначення сторонами ціни договору , беручи до уваги обставини справи та наявні в матеріалах справи документи, дійшла висновку про відсутність необхідності в призначенні експертизи та відповідно відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про призначення експертизи у справі.

У судовому засіданні 30.11.2016 представник позивача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/21767/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники ТОВ «Край», ДП «Край Проперті», ТОВ «ФК Аурум Фінанс», ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» у судовому засіданні 30.11.2016 заперечили проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/21767/15 законним та таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просили відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги позивача.

Представники ТОВ «Край-1» та ТОВ «Край-3» у судове засідання 30.11.2016 повторно не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. 98, 64 ГПК України, про причини неявки не повідомили.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення, встановлених ст. 102 ГПК України строків розгляду апеляційної скарги, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників ТОВ «Край-1» та ТОВ «Край-3», за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

26.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Український професійний банк» (яке в подальшому перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк»; позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Край» (позичальник за договором, відповідач у справі) укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії №48 (а.с. 13-15 том 1), згідно п. 1.1. якого банк зобов'язався відкрити позичальнику мультивалютну траншеву відкличну кредитну лінію з встановленням лімітів в наступних валютах: 33 000 000,00 грн; 2 035 000,00 доларів США; 1 200 000,00 Євро терміном до 24.10.2010 на поповнення обігових коштів з правом конвертації іноземної валюти у гривню з подальшою сплатою господарських та виробничих потреб позичальника.

В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до кредитного договору (а.с. 18-101 том 1), зокрема Додатковим договором від 29.05.2009 р. до кредитного договору встановлено нові ліміти кредитної лінії, а саме: 27 700 000,00 грн.; 3 125 000,00 доларів США; 2 200 000,00 Євро, а Додатковим договором від 17.03.2015 до кредитного договору збільшено строк дії траншевої кредитної лінії до 16.03.2016.

Відповідно до положень пунктів 1.4., 3.1. кредитного договору підставою для надання кредитів (траншів) за кредитним договором є додаткові договори, що укладаються за взаємною згодою сторін після надання банку письмової заявки позичальника, в якій вказується сума кредиту, конкретна ціль кредитування з посиланням на договір. Подальше перерахування грошових коштів (надання траншів) позичальнику проводиться банком при наявності вільних коштів (в межах кредитної лінії), тобто за умови повернення попереднього траншу чи наявності невикористаних у межах лінії коштів.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач на підставі письмових заяв останнього та на виконання умов п. 3.1. кредитного договору, п. 1. Додаткових договорів від 26.06.2008, від 26.06.2008, від 09.07.2008, 23.07.2008, 26.12.2008 позивач надав ТОВ «Край» кредитні кошти. Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується меморіальними ордерами №5582362 від 26.06.2008 на суму 2 035 000,00 доларів США, №5582370 від 26.06.2008 на суму 1 200 000,00 Євро, №5633206 від 09.07.2008 на суму 1 000 000,00 Євро, №5682008 від 23.07.2008 на суму 1 000 000,00 доларів США, №6355937 від 26.12.2008 на суму 90 000,00 доларів США (копії меморіальних ордерів містяться в матеріалах справи а.с. 107-111 том1).

Згідно з умовами п. п. 1.5., 7.1., 7.5. та 8.1. кредитного договору, п. 1. додаткових договорів до кредитного договору від 26.06.2008, від 09.07.2008, 23.07.2008, 26.12.2008, позичальник зобов'язався здійснювати сплату процентів за користування кредитними ресурсами щомісячно в період з 25 числа по останній робочий день місяця у розмірі встановленому відповідним додатковим договором, а у разі порушення строків повернення кредиту за договором - подвійну процентну ставку від визначеної у відповідному додатковому договорі річних. Крім цього, за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом позичальник на вимогу банку сплачує пеню в розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки платежу.

Згідно з п. 4.1. кредитного договору, позичальник зобов'язався повернути одержані кредитні ресурси в строк згідно з умовами, викладеними у відповідних додаткових договорах, які є невід'ємними частинами кредитного договору, та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичкові рахунки та рахунки нарахованих процентів відповідно до строків, встановлених Додатковими договорами.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідно до п. 2.1. кредитного договору (в редакції додаткового договору від 22.04.2015), забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком за цим договором є порука та застава ДП «Край Проперті» (договір поруки 48-1 від 26.06.2008, договір застави майнових прав інтелектуальної власності №48-2 від 26.06.2008 та договір застава майна №703-4 від 25.01.2013), порука та застава ТОВ «КРАЙ-1» (договір поруки №48-13 від 22.04.2015, договір застави майна №48-14 від 22.04.2015 та договір застави майна №48-15 від 22.04.2015).

Предметом спору у справі є вимога позивача про стягнення солідарно з позичальника ТОВ «Край» та його поручителів ТОВ «Край-1», ДП «Край Проперті» 2 365 038,66 доларів США - заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року та 2 332 461,07 Євро - заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачі посилаються на відсутність у банку права вимагати від них сплати суми заборгованості, яка виникла на підставі договору про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008, оскільки таке право було відступлено банком на користь Товариства з обмеженої відповідальністю «ФК Аурум Фінанс».

Як свідчать матеріали справи, 28.05.2015 між ПАТ «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги (а.с. 198-200 том 1), відповідно до якого первісний кредитор (ПАТ Український професійний банк», позивач) передав (відступив) новому кредитору (ТОВ «ФК Аурум Фінанс») свої права вимоги до ТОВ «Край», а новий кредитор сплачує первісному кредитору (ПАТ «Український професійний банк») за відступлення права грошової вимоги кошти у сумі, визначеній в п.5 цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває права вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, договором застави майна №48-14 від 22.04.2013 року, договором застави майна №48-15 від 22.04.2015 року, укладеними між ПАТ «УПБ» та ТОВ «Край», договором застави майна №703-4 від 25.01.2013 року, укладеним між ПАТ «УПБ» та ДП «Край-Проперті».

Відповідно до п.5 договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015, за відступлення права вимоги за кредитним договором новий кредитор (ТОВ «ФК Аурум Фінанс») сплачує первісному кредитору (ПАТ «УПБ») кошти в українських гривнях в розмірі 5 000 000,00грн., які сплачуються новим кредитором первісному кредитору протягом двох банківських днів з дня укладення цього договору шляхом перерахування на рахунок первісного кредитора №0002 у ПАТ «УПБ».

Згідно з п. 6 договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015, права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору (ТОВ «ФК Аурум Фінанс») з моменту підписання Акту приймання - передачі права вимоги. Акт приймання передачі права вимоги підписується після отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі.

28.05.2015 ТОВ «ФК Аурум Фінанс» в повному обсязі перерахувало 5 000 000,00грн на виконання договору про відступлення права вимоги, що підтверджуються платіжним дорученням №82 від 28.05.2015 з відміткою банку про проведення перерахування коштів (а.с. 229 том 2). Того ж дня сторони підписали Акт приймання - передачі прав вимоги від 28.05.2015 року.

Відповідно до ст. 516 ЦК України та на виконання п. 10 договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015 ТОВ «ФК Аурум Фінанс» направило ТОВ «Край» повідомлення №2905/15-17 від 29.05.2015 (а.с. 234 том 2) про відступлення прав грошової вимоги та всіх інших пов'язаних з нею прав за вищевказаними договорами до нового кредитора - ТОВ «ФК Аурум Фінанс».

В подальшому, 02.07.2015 між ТОВ «ФК Аурум Фінанс» та ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК Аурум Фінанс» відступив, а ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» в повному обсязі набув право вимоги до ТОВ «Край» за договорами про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, договором застави майна №48-14 від 22.04.2013 року, договором застави майна №48-15 від 22.04.2015 року, договором застави майна №703-4 від 25.01.2013 року.

Згідно з п. 1.5. договору, датою переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» є дата підписання цього договору.

Відповідно до п. 2.1., 3.1. ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» зобов'язалось не пізніше 30 вересня 2015 сплатити ТОВ «ФК Аурум Фінанс» вартість права вимоги, яку сторони визначили у розмірі 5 002 00,00 грн, а ТОВ «ФК Аурум Фінанс» зобов'язався прийняти грошову суму.

На виконання умов договору відступлення від 02.07.2015 між ТОВ «ФК Аурум Фінанс» та ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» був підписаний Акт приймання-передачі, згідно якого ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» отримало оригінали документів (а.с. 233 том 2).

06.07.2015 між ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» (як кредитором), ТОВ «Край» (попередній боржник) та ТОВ «Край-3» (новий боржник) було укладено договір про переведення боргу №06/07-15 (а.с. 209 том 1), згідно п. 1 якого ТОВ «Край» переводить свій борг, що виник з договору про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008, укладеного між ТОВ «Край» та ПАТ «Український професійний банк», а новий боржник (ТОВ «Край-3») замінює первісного боржника у зобов'язанні, що виникло із зазначеного вище основного договору, і приймає на себе обов'язок первісного боржника по сплаті суми боргу у гривнях, еквівалентної 2 246 582 долари США 01 цент та суми боргу у гривнях, еквівалентної 2 223 506 євро 85 євроцентів, за курсом НБУ станом на 28.05.2015.

Згідно п. 3 договору кредитор не заперечує проти заміни первісного боржника новим боржником в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на відповідне переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Договір переведення боргу підписаний уповноваженими представниками всіх трьох сторін, підписи яких засвідчені печатками юридичних осіб.

З поданих сторонами документів, апеляційним господарським судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України №348 від 28.05.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі постанови Правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 107 від 28.05.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Український професійний банк», згідно з яким Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 по 28.08.2015 включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було призначено Пантіну Л.О.

Постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Український професійний банк» та прийнято рішення про ліквідацію Банку.

На виконання вказаної постанови Правління Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте відповідне рішення № 158 від 28.08.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким було припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Український професійний банк» і розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Український професійний банк» з 31.08.2015 по 30.08.2016. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» призначено Пантіну Л.О.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Подані позивачем документи свідчать, що за результатами проведеної робочою комісією з перевірки договорів, укладених протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених в ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», було встановлено, що при укладанні договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015 було допущено ряд порушень законодавства та обмежень, встановлених Національним банком України, що свідчить про його нікчемність відповідно до п. п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Матеріалами справи підтверджується, що повідомленням № 01-10/2852 від 21.07.2015 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Український професійний банк» повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» про нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 згідно з положеннями ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та вимагала повернути документи, отримані за Актом приймання-передачі (а.с. 236 том 2).

Вважаючи укладений з ТОВ «ФК Аурум Фінанс» договір відступлення прав вимоги від 28.05.2015 нікчемним, позивач зазначає про наявність саме у банку права вимоги виконання грошового зобов'язання, що виникло у ТОВ «Край» на підставі договору про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008, а тому ПАТ «Український професійний банк» вважає необґрунтованою відмову суду у стягненні з відповідачів на його користь суми заборгованості. Однак, колегія суддів відхиляє зазначені доводи позивача та вважає правомірними висновки Господарського суду міста Києва з наступних підстав.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514, ч.1 ст.517 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом; первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Спірний договір відступлення права вимоги від 28.05.2015 за кредитним договором відповідає вимогам статтей 512-519 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення заборгованості позивач посилається на нікчемність договору відступлення права вимоги, укладеного 28.05.2015 з ТОВ «ФК Аурум Фінанс», оскільки останній укладено з порушенням вимог постанови Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015, відповідно до якої всі розрахунки в національній валюті повинні були проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України, в той час як всі розрахунки за спірним договором проводились через внутрішні рахунки банку; також позивач стверджує, що умови договору відступлення прямо передбачають передачу контрагенту (ТОВ «ФК Аурум Фінанс»), що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором та договорами забезпечення, отже, надають кредитору переваги перед іншими кредиторами, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку; що договір відступлення права вимоги вчинено за ціною значно нижчою від звичайних цін та ін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 5 договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015 за відступлені права вимоги новий кредитор - ТОВ «ФК Аурум Фінанс», сплачує первісному кредитору - ПАТ «Український професійний банк» кошти в українських гривнях в розмірі 5 000 000,00 грн без ПДВ, які сплачуються новим кредитором первісному кредитору протягом 2 банківських днів з дня укладення цього договору.

Позивач, посилаючись на Висновок суб'єкта оціночної діяльності від 29.07.2016 (а.с. 105 том 3) стверджує, що ринкова вартість майнових прав за кредитним договором, які отримав ТОВ «ФК Аурум Фінанс» складає 153 803 654,00 грн, що є значно нижчою від суми, яку за договором повинен був сплатити ТОВ «ФК Аурум Фінанс».

Разом з цим, дослідивши наданий позивачем висновок оцінки, колегія суддів не приймає вказаний документ, як належний доказ у справі з огляду на наступне.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що звіт про оцінку майна є документом, який містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Частиною 2 ст 11 Закону чітко визначено, що замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Враховуючи зазначені вимоги закону, наявність укладених договір відступлення та відсутність у банку доручення на замовлення оцінки, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач у справі станом на 29.07.2016 (на день складання звіту) не міг виступати замовником проведеної оцінки. Окрім того, згідно наведених приписів закону замовник оцінки повинен забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці, однак, як свідчать матеріали справи за Актом приймання-передачі ТОВ «ФК Аурум Фінанс» отримало від банка всі оригінали документів (договір про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 з усіма додатковими угодами та договора забезпечення), які в подальшому за Актом приймання-передачі від 02.07.2015 були передані ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» (а.с. 233 том 3). Зазначені обставини окрім того підтверджуються також наявністю судового спору у справі №910/10787/16 за позовом ПАТ «Український професійний банк» до ТОВ «ФК Аурум Фінанс» та до ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в якому позивачем заявлено вимогу про повернення переданих за Актом від 28.05.2015 оригіналів документів. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про не дотримання вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» під час проведення за замовленням позивача оцінки, що ставить під сумнів достовірність висновків такої оцінки.

Разом з цим, за замовленням ТОВ «Компанія з управління активами «Практика», яке згідно укладених правочинів, є останнім набувачем права вимог за кредитним договором та у фактичному володінні якого знаходяться оригінали всіх договорів, також було проведено оцінку та надано до суду складений за її результатами Звіт (а.с. 152-154 том 3). Згідно даного Звіту ринкова вартість права вимоги за кредитними договорами станом на 28.05.2015 складала 4 826 000,00 грн.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає недоведеними доводи позивача щодо невідповідності ціни права вимоги, яка визначена у спірному договорі, звичайним цінам, під якими чинне законодавство (п. 14.1.71 Податкового кодексу України) розуміє ціну товарів (робіт, послуг), визначену сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Згідно п. 14.1.219 Податкового кодексу України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо ціна відступлення права вимоги за спірним договором відступлення від 28.05.2015 відповідала звичайним цінам.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Пунктом 12.3 Розділу 12 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346 встановлено, що рішення Правління Національного банку про віднесення банку до категорії проблемних містить, зокрема: строк, протягом якого проблемний банк зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність до вимог законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, але не більше 180 днів; обмеження у діяльності банку; порядок та строки повідомлення проблемним банком про стан виконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення банком своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства.

Постановою Правління Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015 «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» були встановлені обмеження у діяльності ПАТ «Український професійний банк», як юридичної особи, що входить до банківської системи України, банку було заборонено передавати в забезпечення вкладникам, іншим кредиторам майно та активи банку без погодження з Національним банком України, був призначений куратор банку з числа працівників Національного банку, заборонено банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки, всі розрахунки мали бути здійснені виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Отже, постановою Правління Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015 були встановлені обмеження у діяльності ПАТ «Український професійний банк», при цьому, Господарським судом міста Києва правомірно вказано, що вказана постанова не є нормативно-правовим актом, а є актом індивідуальної дії, чинність якого була направлена індивідуально тільки на позивача. Наслідком порушення акту індивідуальної дії може бути лише застосування Національним банком України до позивача заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Постанови Правління НБУ від 17.08.2012 № 346 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу», а не визнання правочину недійсним.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що заборона позивачу використовувати для розрахунків в національній валюті прямі кореспондентські рахунки та зобов'язання позивача здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок в НБУ (п.5 та п. 6 Постанови НБУ від 30.04.2015) стосувались міжбанківських переказів позивача і не поширюються на його внутрішньобанківські операції, окрім того існування такої заборони не свідчить про фактичну неможливість проведення таких розрахунків. Згідно ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у випадку віднесення Національним банком України банку до категорії проблемних, останньому забороняється використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті. Проведення розрахунків здійснюється виключно через консолідований кореспондентський рахунок у Національному банку України.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських переказів.

Однак, як свідчать обставини даної справи, проведена ТОВ «ФК Аурум Фінанс» оплата не відноситься до міжбанківських переказів, оскільки грошові кошти за договором про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 були перераховані ТОВ «ФК Аурум Фінанс» позивачу саме з власного поточного рахунку, який було відкрито в позивача. Таким чином, розрахунки між сторонами, які були проведені за договором про відступлення права вимоги, не були міжбанківськими переказами і відповідно до чинного законодавства не здійснювалися через кореспондентський рахунок в іншому банку.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на платіжному дорученні №82 від 28.05.2015 міститься відмітка банку про «Проведення розрахункового документа», дату його проведення - 28.05.2015, підпис відповідальної особи з відбитком штампу банку-позивача.

Згідно п. 1.12 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку» (додаток 23); ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Тобто вищенаведені дії банку, у випадку неможливості виконання розрахункового документа є для нього обов'язком, однак в матеріалах справи відсутні докази взяття платіжного доручення №82 від 28.05.2015 на обліковування, та докази повідомлення ТОВ «ФК Аурум Фінанс» про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку» тощо. Відтак, суд апеляційної інтонації відхиляє твердження апелянта про фізичну неможливість виконання поданого ТОВ «ФК Аурум Фінанс» платіжного доручення, у зв'язку з відсутністю у банка коштів, оскільки такі твердження не підтверджені належними доказами у справі.

Окрім того, згідно п. 2.14. Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов'язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача - «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».

Відміткою про дату реєстрації банком платіжного доручення платника про сплату платежів до бюджету є заповнення в ньому реквізиту «Дата надходження», який банк заповнює незалежно від дати складання платником цього платіжного доручення.

У розрахункових документах дата, зазначена в реквізиті «Дата виконання», має відповідати: даті списання коштів з рахунку платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку; даті списання коштів з рахунку платника та з кореспондентського рахунку банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

З огляду на вищевикладені приписи законодавства та відмітку банку на платіжному документі про його виконання (тобто фактичне документальне підтвердження здійснення ТОВ «ФК Аурум Фінанс» розрахунків з позивачем за договором відступлення від 28.05.2015), колегія суддів Київського апеляційного господарського суду відхиляє доводи позивача про безоплатність відступлення та фактичну відмову банку від своїх вимог до боржника, оскільки такі твердження суперечать поданим доказам та не відповідають дійсним правовідносинам, що склались між сторонами.

Місцевим господарським судом обґрунтовано зроблено висновок, що підстава нікчемності правочину, на яку посилається позивач та яка, зазначена в п. 2 ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не має місця у даному випадку, оскільки укладення спірного договору відступлення 28.05.2015 року не призвело до визнання банку неплатоспроможним, адже банк було віднесено до категорії проблемних ще до укладення договору, а саме 30.04.2015.

Щодо підстави нікчемності договору, передбаченої п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та яка передбачає нікчемність правочину у випадку, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, то колегія суддів зазначає наступне. На підтвердження надання відповідачу переваг, позивач посилається на зміну порядку черговості задоволення вимог кредиторів, про що, окрім того, зазначено і висновку аудитора. Однак колегія суддів звертає увагу, що у Меморандумі №1 про окремі результати аудиторських процедур від 25.07.2016 (а.с.93-104), по даному питанню надана нечітка відповідь, а зроблено лише припущення «про можливість зміни порядку черговості», а тому наданий позивачем висновок аудиторів не є доказом надання відповідачу переваг по відношенню до інших кредиторів банку. Інших доказів, на підтвердження даних обставин позивачем до апеляційного господарського суду не надано.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 № 6-301цс15).

Обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з фактичних обставин справи колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позивачем не доведено обставини, з якими положення статей 215 Цивільного кодексу України, ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» пов'язують недійсність правочину, а саме Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 укладеного з ТОВ «ФК Аурум Фінанс», та відповідно договору відступлення прав вимоги, укладеного 02.07.2015 між ТОВ «ФК Аурум Фінанс» та ТОВ «Компанія з управління активами «Практика».

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правомірними висновки Господарського суду міста Києва про те, що станом на дату розгляду справи ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» є єдиним кредитором за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року та договорами, що забезпечують його виконання та відповідно особою, яка володіє правом вимагати від боржника сплати заборгованості за таким договором. Беручи до уваги відсутність у ПАТ «Український професійний банк» права вимоги сплати грошових зобов'язань, та беручи до уваги, що боржником за таким зобов'язанням станом на момент розгляду спору є ТОВ «Край-3», а не ТОВ «Край», оскільки зобов'язання останнього були переведені за договором переведення боргу №06/07-15 від 06.07.2015, докази визнання недійсності якого в матеріалах справи відсутні, колегія суддів вважає безпідставними вимоги банку пред'явлені до ТОВ «Край», як боржника за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги ПАТ «Український професійний банк».

Таким чином, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/21767/15, а тому відмовляє у задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк».

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання позову та за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на позивача у справі.Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/21767/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/21767/15 залишити без змін.

3. Справу №910/21767/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська