ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р.Справа № 915/719/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів С. В. Таран, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання А.В. Земляк,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016р.

у справі №915/719/16

за позовом Жовтневого управління водного господарства

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон"

про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення збитків у формі упущеної вигоди,

встановив:

Жовтневе управління водного господарства звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" про:

- витребування державного майна, а саме трактору "Беларус-82.1" заводський номер 82005810, загальна вартість якого складає 148800,00 грн.;

-стягнення збитків у розмірі недоотриманого доходу від надання автотранспортних послуг за червень 2016р. на загальну суму 12592,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ Техноторг - Дон незаконно володіє трактором Беларус -82.1 після закінчення договору зберігання від 30.12.2013р. та відмовилось допустити представників Жовтневого управління водного господарства до місця зберігання трактора.

Враховуючи викладене, позивач на підставі ст.387 ЦК України просив витребувати у відповідача вищевказане майно на користь Жовтневого управління водного господарства та на підставі ст.22 ЦК України та ч.2 ст. 224 ГК України стягнути збитки у розмірі недоотриманого доходу від надання автотранспортних послуг.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти його задоволення, пославшись на те, що позивач несвоєчасно виконав свої зобовязання за договором про закупівлю товарів за державні кошти, тому відповідач не міг повернути позивачу майно із зберігання. Протиправність поведінки позивача встановлена постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 у справі №915/2259/14 та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.2016 у справі №915/1941/15. З урахування вказаних рішень, які набрали законної сили, позивач несвоєчасно виконав свої грошові зобовязання, чим завдав відповідачу збитки у звязку із збільшенням ринкової вартості товару, за який позивач несвоєчасно розрахувався.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016р. позов задоволено частково. Зобов'язано ТОВ Техноторг - Дон повернути Жовтневому управлінню водного господарства трактор Беларус-82.1 (заводський номер 82005810). В решті позову відмовлено. Задовольняючи позов в частині повернення майна, суд виходив з того, що позивач помилково в обґрунтування позовних вимог щодо вилучення (повернення) відповідачем майна посилався на ст. 387 ЦК України, так як згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Враховуючи, що позивач передав майно відповідачу згідно Договору зберігання від 30.12.2013р. та акту приймання-передачі, у зв'язку із закінченням терміну дії договору, відповідач повинен повернути спірне майно позивачу.

Відмовляючи позивачу в частині позовних вимог щодо стягнення збитків у розмірі недоотриманого доходу, суд послався на те, що сума збитків, яку позивач просив стягнути, обґрунтована умовним припущенням про можливість отримання доходу позивачем, тоді як теоретична можливість одержання доходів не може бути підставою для стягнення збитків чи майнової шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення в частині витребування майна та стягнення судового збору скасувати, в позові в цій частині відмовити, в решті рішення залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога позивача про повернення майна не заявлялася, так як позивач у своїй позовній заяві просив суд витребувати майно у відповідача, що є різними вимогами, які регулюються відмінними нормами права. Отже, приймаючи рішення, суд вийшов за межі позовних вимог позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

30.12.2013 року між Жовтневим управлінням водного господарства (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Техноторг-Дон (Учасник) укладено договір про закупівлю товару за державні кошти. Умовами п.1.1 договору сторони передбачили, що Учасник зобовязується в 2013р. поставити Замовнику товар, зазначений у п.1.2 цього договору (Трактори сільськогосподарські 28.30.2), а Замовник - прийняти і оплатити такий товар.

Відповідно до п.1.2 найменування, номенклатура, асортимент товару, що підлягає поставці за цим договором, визначається рахунками, видатковими, складеними Учасником. Кількість товару: трактор Беларус 82.1.

Згідно з п. 3.1 ціна цього договору становить 148800 грн., в т.ч. ПДВ 24800 грн.

Пунктами 4.1-4.2 договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником після предявлення Учасником рахунка на оплату товару або після підписання сторонами накладної. До рахунка додається накладна.

Строк поставки товару: грудень 2013р. Місце поставки товару: Жовтневе управління водного господарства. (п.п. 5.1, 5.2).

Умовами пункту 6.1 Замовник зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати за поставлений товар; приймати поставлений товар згідно з накладною.

Пунктом 6.4.1 договору передбачено право Учасника своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар.

Договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2013р. (п.10.1).

Відповідно до акту приймання-передачі від 30.12.2013р. відповідач на виконання умов договору поставив позивачу товар на загальну суму 148 800,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 17263 від 30.12.2013 року підписаною представниками сторін.

30.12.2013р. між Жовтневим управлінням водного господарства (Поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Техноторг-Дон (Зберігач) укладено договір зберігання.

Відповідно до п.1.1 Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання та зобовязується повернути у схоронності техніку, асортимент, кількість та вартість якої визначається сторонами у специфікаціях, що є невідємною частиною даного Договору.

Пунктом 1.2 (в редакції Додаткової угоди від 03.02.2014) сторони погодили, що майно буде зберігатися за адресою: Миколаївська область, м.Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду 113/1, або за адресою: Миколаївська область, Новоодеський район, село Костянтинівка, вул. Миколаївська №4. Зберігання майна за цим Договором здійснюватиметься зберігачем безоплатно. (п. 1.3 Договору зберігання).

Згідно з п. 1.4 до зберігача не переходить право власності на майно, яке передається йому Поклажодавцем на зберігання за цим Договором.

Пунктом 2.1 (в редакції Додаткової угоди від 31.01.2014) визначено, що майно за цим Договором передається на зберігання Зберігачу на строк до 31 грудня 2015 року.

Умовами п. 3.2.13 (в редакції Додаткової угоди від 31.01.2014), Зберігач має право відповідно до ст. 594 ЦК України притримати майно до моменту оплати Поклажодавцем загальної вартості товару згідно договору купівлі- продажу від 30.12.2013р., який було укладено між сторонами.

Згідно п. 3.1.5 Договору зберігання, Поклажодавець має право у будь який час вимагати у Зберігача повернення переданого йому на зберігання майна.

Відповідно до п. 5.2 Договору зберігання, майно передається Поклажодавцем на зберігання зберігачу та повертається після зберігання Поклажодавцю на підставі відповідних двосторонніх актів приймання передачі.

Акти приймання передачі майна мають бути підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їхніми печатками (у разі наявності) (п. 5.3).

Пунктом 7.7 Договору зберігання визначено, що додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невідємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені печатками ( у разі наявності).

Відповідно до акту приймання-передачі від 30.12.2013р. (зв.а.с. 18) позивач на виконання вимог договору передав, а відповідач прийняв на зберігання трактор "Беларус-82.1" 2013 року випуску, заводський номер 82005810, вартістю 148 800,00 грн. Акт підписаний повноважними представниками сторін, та скріплений печатками.

12.11.2015р. позивач на підставі п. 3.1.5 Договору зберігання до закінчення строку дії Договору звернувся до відповідача з листом №688 про повернення трактора "Беларус-82.1" зі зберігання з посиланням на ст. 953 ЦК України, та просив відповідача у триденний строк з моменту отримання листа повернути майно, передане на зберігання трактор "Беларус 82.1" (а.с. 26).

Відповідач 17.11.2015р. отримав листа, про що свідчить підпис уповноваженої особи на поштовому повідомленні №490 проте відповіді не надав.

Позивач 01.12.2015р. повторно звернувся до відповідача з вимогою №738 про повернення трактора "Беларус-82.1" зі зберігання. До вимоги позивач додав акт приймання передачі. Вимогу позивача відповідач отримав, проте відповіді не надав.

В свою чергу, позивач за поставлений товар, а саме, трактора "Беларус-82.1" не розрахувався в строки визначені Договором. Даний факт встановлено рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.12.2015р. у справі №915/1941/15 та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.2016р., відповідно до якої рішення господарського суду Миколаївської області від 22.12.2015р. скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків від інфляції та 3% річних. Позовні вимоги в цій частині задоволено частково. В іншій частині рішення залишено без змін, стягнуто з Жовтневого управління водного господарства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Техноторг-Дон 148800грн. основного боргу (вартість трактора), 110448,03грн.-збитки від інфляції, 8426,56грн. -3% річних і 4017,38грн. судового збору.

На виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.2016р. у справі №915/1941/15 Жовтневе управління водного господарства здійснило оплату за договором про закупівлю товарів за державні кошти від 30.12.2013р. в сумі 148 800,00 грн. 20.05.2016р., про що міститься відмітка на платіжному дорученні № 430 від 19.05.2016р.

Позивач після здійснення оплати за трактор та закінчення строку зберігання за Договором, звернувся до відповідача з претензією № 356 від 25.05.2016р. про повернення трактора "Беларус 82.1".

Вказана претензія була отримана відповідачем 30.05.2016р., про що свідчить підпис уповноваженої особи на поштовому повідомленні № 541.

Відповіді на вказану претензію відповідач не надав, що стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

В силу ст.193 ГК України, ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Отже, позовні вимоги позивача в частині повернення Жовтневому управлінню водного господарства трактора Беларус -82.1 є законними та обґрунтованими.

Позивач в позовній заяві просив витребувати майно у відповідача з посиланням на ст. 387 ЦК України, умовами якої визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Проте, як свідчать матеріали справи, спірне майно було передано позивачем на зберігання відповідачу на умовах договору.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо помилковості позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України.

Щодо стягнення з відповідача збитків у розмірі недоотриманого доходу, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання, або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: 1) вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; 2) додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; 3)неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; 4)матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Чинним законодавством передбачено, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) факт порушення зобовязання (протиправна дія або бездіяльність); 2) наявність і розмір завданих збитків; 3) причинний звязок між порушенням зобовязання і збитками; 4) вина особи, яка порушила зобовязання.

Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитків, повинна довести як розмір збитків так і факт їх понесення.

Таким чином, на кредитора покладений обовязок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобовязання, прямого (безпосереднього) причинного звязку між порушенням зобовязання (тобто неправомірними діями або бездіяльністю особи, яка заподіяла шкоду) і самими завданими збитками та обґрунтування їх розміру.

Втім Цивільним кодексом передбачені певні додаткові умови відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди, або фактори, які впливають на розмір втраченої вигоди, які повинні враховуватися і учасниками господарських відносин.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) повинні враховуватися заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Ця норма зобовязує кредитора своєчасно отримувати докази щодо здійснення конкретних заходів для забезпечення отримання доходів.

Це положення орієнтує потерпілу сторону на необхідність доведення фактів, які б підтверджували, що потерпілий кредитор дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий доход, якби договір був виконаний належним чином.

При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобовязання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Вищий господарський суд рекомендує господарським судам у визначенні розміру збитків в частині упущеної вигоди виходити з показників, які звичайно характеризують доходи потерпілої сторони.

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру втраченої вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди теж повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних доходів у разі, якби друга сторона виконала свої зобовязання належним чином.

Обґрунтовуючи підстави нарахування упущеної вигоди позивач вказав на те, що 20.05.2016р. між Жовтневим управлінням водного господарства (виконавець) та Приватним підприємством "УНІКОН" (замовник) було укладено договір №14 про надання транспортних послуг. У відповідності до умов вказаного договору виконавець протягом визначеного в договорі періоду надає замовнику на підставі його письмових заявок автотранспортні послуги (вантажні перевезення) з використанням спеціальної техніки трактора "Беларус 82.1" (заводський номер № 82005810) з причепом 2ПТС-4, на умовах, передбачених договором. Замовник в свою чергу своєчасно оплачує надані послуги (п. 1.1 Договору № 14). ПП "УНІКОН" 20.05.2016р. подало заявку на отримання автотранспортних послуг. Жовтневе управління водного господарства вказану заявку не виконало, оскільки трактор "Беларус 82.1" (заводський номер № 82005810) не був повернутий ТОВ "Техноторг Дон", у звязку з чим позивач зазнав збитків в розмірі 12592,00грн.

Між тим позивачем не доведено належними в розумінні ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами, що Жовтневе управління водного господарства могло отримати прибуток у сумі, вказаної позивачем, так як розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вимоги Жовтневого управління водного господарства, оскільки вимоги щодо стягнення збитків в формі упущеної вигоди є безпідставними та документально не підтвердженими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Посилання відповідача на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд вийшов за межі позовних вимог є безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, суд з'ясувавши в процесі розгляду справи помилковість посилань позивачем на ст. 387 ЦК України, якою передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, застосував до спірних правовідносин ст. 936, 938, 949 ЦК України. Так відповідно до ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості, які регулюють дані спірні правовідносини.

Отже, відповідні норми щодо повернення майна та витребування майна є тотожними за своїм змістом та полягають у примусовому зобов'язанні боржника виконати обов'язок в натурі, повернути (передати) відповідне майно, відрізняються в даному випадку лише підстави повернення чи передачі майна.

За таких обставин та

керуючись ст.ст. 99, 103,105 Господарського процесуального кодексу

України, суд

постановив:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016р. у справі №915/719/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу-без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 06.12.2016

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран

Суддя В.Б. Туренко