ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Справа № 911/2033/16

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Колесника Р.М. за участю секретаря судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київська обл., м. Вишневе

до Публічного акціонерного товариства "Київобленерго", Київська обл., м. Вишневе

про визнання недійсним зобов'язання

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність №5643 від 06.10.2015;

Від відповідача: Бабич М.М., довіреність №398 від 15.12.2015.

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київобленерго", відповідач про визнання недійсним господарського зобов'язання у розмірі 68414,41 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.06.2016 відповідачем було здійснено відключення від електроенергії приміщення магазину позивача. Відключення від електроенергії відбулося незаконно всупереч п. 7.5 Правил користування електричною енергією. Підставою відключення стала заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 66883,28 гривень. Позивач зазначає, що борг є надуманим та незаконним, у зв'язку з чим просить визнати недійсним своє господарське зобов'язання перед відповідачем за договором №122 від 16.12.1999 у розмірі 68 414,41 гривень, з підстав передбачених ст. 207 Господарського кодексу України.

Разом із позовом позивач подав заяву про забезпечення позову у якій просив: поновити електропостачання, заборонити відповідачу чинити перешкоди позивачу при відновленні електропостачання за договором №1255 від 16.12.1999 та заборони припинення постачання електроенергії на весь час розгляду справи, у задоволені якої судом відмовлено.

18.07.2016 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволені.

03.08.2016 представник позивача подав додаткові пояснення до позовної заяви, в яких зазначив, що сума у розмірі 12165,08 гривень нарахована згідно акту про порушення ПКЕЕ №030450 від 16.06.2015 була анульована згідно протокольного рішення засідання комісії ІКЦ від 23.12.2015, а потім знову донарахована за червень 2015 року на підставі п. 6.20 ПКЕЕ. Позивач зазначає, що жодної згоди на визначення періоду не надавав. Також позивач зазначив, на момент коли його лічильник було знято на ремонт і до повернення його з ремонту йому було встановлено лічильник відповідача з показаннями 8 кВт, а знято його з показниками 13365 кВт, дану різницю було виставлено у рахунках за липень та серпень 2015. Тобто, було нараховано суму боргу і за показниками лічильника і по п. 6.20 ПКЕЕ, що є подвійним нарахуванням за той самий період. Тому, дану суму у розмірі 12165,08 гривень вважає незаконною.

03.08.2016 представник відповідача подав пояснення, в якому зазначив, що на підставі звітів позивача відповідач виготовляв та вручав позивачу рахунки-фактури за спожиту електричну енергію. Згідно розрахунку заборгованості по договору №1255 від 16.12.1999, позивачем з 01.2014 по 06.2016 року всього спожито 113617 КВГ, видано позивачу для оплати за спожиту активну електричну енергію рахунків на загальну суму 184300,38 гривень, сплачено позивачем за активну електричну енергію у фінансовому періоді всього 124892,06 гривень, борг позивача перед відповідачем тільки за спожиту активну електричну енергію за фінансовий період становить 59408,32 гривень.

01.09.2016 представник відповідача подав підписаний сторонами акт звіряння розрахунків за період з 01.01.2014 по 16.06.2016.

02.09.2016 представник позивача подав додаткові пояснення до акта звіряння розрахунків за період з 01.01.2014 по 16.06.2016.

07.09.2016 від представника відповідача надійшли пояснення, в яких стверджує, що правові підстави для задоволення позову з урахуванням обраного способу захисту, відсутні.

05.10.2016 представник позивача подав додаткові пояснення стосовно заявлених позовних вимог та нарахування пені.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову по суті.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.12.1999 між публічним акціонерним товариством «Київобленерго» (електропостачальна організація, відповідач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (споживач, позивач) був укладений договір №1255 на користування електричною енергією.

Електропостачальна організація зобов'язується постачати електричну енергію у відповідності з умовами договору, а споживач своєчасно проводити сплату за використану електричну енергію та виконувати інші умови, визначені даним договором (п. 1 договору).

Відпускати електроенергію як різновид промислової продукції споживачу в межах 13,5 кВА (кВт) приєднаної (дозволеної до використання) потужності згідно з визначеними йому цим договором умовами та величинами постачання електроенергії та потужності (п. 2.1. договору).

Споживач зобов'язується: сплачувати за використану електроенергію, а також вносити всі інші платежі за розрахунковий період з діючим в цей період тарифами, індексом цін та умовами цього договору (п. 4.1. договору).

Відповідно до п. 7.1. договору щомісячно до 15 числа згідно додатку №4 до договору на користування електроенергією направляється представник споживача у відділ збуту для подання звіту про використану електроенергію за розрахунковий місяць, документів, що підтверджують оплату за розрахунковий період та одержання платіжних вимог - доручень (платіжних доручень) для оплати спожитої електроенергії в наступному розрахунковому періоді та інших платіжних документів (надбавка за компенсацію реактивної енергії, плата за перевищення договірних величин електроенергії та потужності та ін.).

Оплата платіжних документів здійснюється споживачем самостійно у 5-денний строк після дати, зазначеної у платіжному документі. При відсутності оплати через 5 днів після дати розрахунку за електроенергію, яка буде спожита за розрахунковий період, або неявки представника споживача (п. 7.1) електропостачальна організація письмово (телефонограмою) повідомляє споживачу про дату і час відключення чи обмеження споживання електроенергії (п. 7.2 договору).

Цей договір укладається на строк до 31 грудня 1999 року, набирає чинності з дня його підписання та вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд (п. 16 договору).

Позивач зазначає, що відповідач з кінця 2014 року незаконно виставляє йому до оплати надумані суми боргу. Після направлення скарг до контролюючих органів - Держенергонакляду, НКРЕКП, Антимонопольного комітету України щодо незаконності виставлених сум до оплати, незаконності складених актів ПАТ «Київобленерго» здійснило перерахунок суми заборгованості.

15.03.2016 було виставлено до оплати рахунок-фактуру НОМЕР_1 за березень 2016 на суму 66203,02 гривень.

23.03.2016 позивач звернувся до ПАТ «Київобленерго» з заявою щодо сумніву з приводу правомірності нарахувань та правильності сум виставлених до оплати. Позивачем було отримано лист, в якому зазначено, що строк розгляду звернення продовжено до 45 днів.

16.06.2016 споживача було відключено від електропостачання за несплату боргу у розмірі 66883,28 гривень, про що зазначено у повідомленні про відключення.

Позивач зазначає, що борг є надуманим та незаконним, у зв'язку з чим просить визнати недійсним господарське зобов'язання позивача перед відповідачем за договором №122 від 16.12.1999 у розмірі 68 414,41 гривень, нормативно обґрунтувавши свої позовні вимоги ст. 207 Господарського кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Згідно п. 5.1. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 р. (далі - Правила), договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тобто необхідними умовами для визнання зобов'язання недійсним відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України є, зокрема, невідповідність зобов'язання вимогам закону, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків, укладення зобов'язання учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції.

На думку суду, положення ст. 207 Господарського кодексу України кореспондують положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, адже положення Цивільного та Господарського кодексу зазвичай ототожнюють поняття «зобов'язання", «правочин» та «договір», тому застосування ст. 207 ГК України відбувається в контексті позовних вимог саме про визнання недійсним правочину.

Застосування ст. 207 Господарського кодексу України вбачається судом виправданим у випадках коли позивач посилається на неправомірність вчиненого сторонами правочину та з цих підстав вказує на недійсність господарського зобов'язання, що виникає із такого правочину чи на ньому ґрунтується.

В межах розглядуваної справи позивач не посилається на недійсність положень, укладеного ним з відповідачем господарського договору, а наполягає на недійсності саме грошового зобов'язання, що виникло у нього перед відповідачем. При цьому, позивач вказує, що відповідач неправильно арифметично та методологічно визначає суму зобов'язань, заборгованості, що обліковується за позивачем.

При цьому з позовної заяви вбачається декілька аспектів, що впливають на оцінку позивачем своїх прав такими, що порушені: по-перше, позивач вказує, що відповідач діє недобросовісно, протиправно, адже він не надав відповідь на його письмовий запит від 23.03.2016 щодо сумнівів у правильності здійснених відповідачем нарахувань; по-друге, позивач посилається на здійснення неправомірного відключення енергопостачання (без роз'яснення щодо виставлених до оплати сум, без попередження за 3 дні до відключення); по-третє, відповідач сам не може визначити дійсну (реальну) суму заборгованості позивача, адже станом на час відключення електропостачання відповідач оперував різними сумами боргу позивача, що свідчить і про безпідставне здійснення нарахування пені за прострочення оплати за надані послуги.

Надаючи доводам сторін в цій частині належну юридичну оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 6.36 Правил у разі виникнення у споживача сумніву в правильності показів розрахункових засобів обліку або визначення суми в пред'явленому до оплати документі щодо оплати електричної енергії споживач подає про це заяву постачальнику електричної енергії (електропередавальній організації).

За змістом п. 8.2. Правил постачальник електричної енергії за регульованим тарифом зобов'язаний на вимогу споживача надавати інформацію щодо цін і тарифів на електричну енергію, якості електричної енергії, порядку оплати та режимів споживання електричної енергії.

У відповідності до п. 10.1. Правил споживачі електричної енергії мають право на: отримання інформації щодо якості електричної енергії, тарифів, порядку оплати, умов та режимів її споживання, цін на послуги постачальника електричної енергії (електропередавальної організації).

Листом від 23.03.2016 позивач дійсно вимагав від відповідача надання інформації щодо розрахунків за надані послуги, в тому числі вимагав надати детальний помісячний розрахунок заборгованості.

Згідно листа відповідача від 20.04.2016 строк розгляду звернення позивача продовжено до 45 днів.

За твердженням відповідача відповідь на запит позивача було надано 10.05.2016, що позивачем заперечується, а належних та допустимих доказів повідомлення позивача про отримання зазначеного листа суду надано не було, що презюмує висновки суду про ненадання відповідачем відповіді на запит позивача від 23.03.2016.

В цій частині суд погоджується із доводами позивача про неправомірну, недобросовісну поведінку відповідача в частині, що стосується ненадання відповіді на письмовий запит позивача, чим порушено право позивача, визначене Правилами, на отримання інформації та відповіді щодо сумнівів споживача відносно правильності зроблених нарахувань.

Як вбачається з матеріалів справи 16.06.2016 відповідач провів відключення позивача від електропостачання, що підтверджується повідомленням, складеним 16.06.2016, яке містить посилання на наявну у позивача заборгованість перед відповідачем у розмірі 66883,28 гривень станом на 14.06.2016.

Відповідно до п. 7.5 Правил користування електричною енергією постачальник електричної енергії (електропередавальна організація або основний споживач за погодженням постачальника електричної енергії) зобов'язаний, попередивши споживача не пізніше ніж за три робочих дні, припинити повністю або частково постачання йому електричної енергії (передачу або спільне використання технологічних електричних мереж), у тому числі на виконання припису представника відповідного органу виконавчої влади, у разі: несплати рахунків відповідно до умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами.

В цій частині суд погоджується із доводами позивача про неправомірне, несправедливе та невиправдане здійснення відповідачем відключення позивача від електропостачання, оскільки станом на час проведення такого відключення у відповідача були відсутні належні докази надання мотивованої відповіді на запит позивача від 16.03.2016, у відповідача відсутні належні докази дотримання вимог п. 7.5 Правил користування електричною енергією щодо повідомлення про проведення відключення за 3 дні.

Крім того, вже наступного дня після відключення згідно складеного відповідачем акту звіряння розрахунків, в ньому зазначено про існування заборгованості позивача перед відповідачем у розмірі 55897,35 гривень, що не відповідає розміру заборгованості, зазначеному у повідомленні про відключення (66883,28 гривень).

Такі розбіжності у сумах нарахувань, є свідченням справедливих претензій позивача, його вимог про надання письмових пояснень щодо порядку проведення нарахувань, що також дає підстави суду вважати дії відповідача по відключенню позивача від електропостачання передчасними та такими, що вчинено із порушенням Правил, прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

В перебігу розгляду справи суд неодноразово вживав заходів та вимагав від сторін проведення звірки взаємних розрахунків, надання письмових пояснень та контрозрахунків, водночас сторони розмір грошових зобов'язань не узгодили.

Остаточно, з наданого сторонами акту за даними відповідача заборгованість складає 79667,16 гривень, за даними позивача станом на червень 2016 заборгованість складає 14861,49 гривень.

Отже навіть за розрахунками позивача станом на червень 2016 року він мав заборгованість перед позивачем, що хоча і в значно меншому розмірі ніж вказує відповідач, але у розмірі, що давав відповідачу формальний привід здійснити відключення позивача від електропостачання.

Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку, що об'єктивною передумовою для звернення позивача до суду із розглядуваним позовом стало безпідставне нарахування відповідачем сум, що підлягають оплаті за надані послуги з електропостачання в контексті вчиненого відповідачем відключення позивача від електропостачання, на підставі неправомірно сформованої заборгованості.

Судом встановлено, порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що полягало у ненаданні мотивованої відповіді на письмовий запит відповідача та проведення відключення від електропостачання з порушенням порядку, визначеного Правилами. При цьому такі порушення відбулися на фоні наявної об'єктивно існуючої заборгованості позивача перед відповідачем навіть за розрахунками самого позивача.

Позивачем не доведено, що обраний ним спосіб захисту порушеного права - визнання недійсним господарського зобов'язання в порядку, передбаченому ст. 207 Господарського кодексу України відповідає суті та змісту порушення його прав, адже такий спосіб взагалі не відповідає суті спору та його застосування у розглядуваній справі є взагалі не можливим.

Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов'язання не відповідає вимогам закону, укладене з перевищенням господарської компетенції та вчинене відповідачем саме з метою, заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

З урахуванням викладеного, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не обґрунтовано нормативно-правові підстави для визнання недійсним господарського зобов'язання позивача перед відповідачем за договором №1255 від 16.12.1999 у розмірі 68414,41 гривень та не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує недійсність господарського зобов'язання із суперечкою, щодо порядку проведення відповідних нарахувань постачальником електроенергії споживачу.

Дотримуючись принципу диспозитивності судового процесу суд позбавлений повноважень застосувати в межах розглядуваної справи інший спосіб захисту порушеного права на власний розсуд, що зумовлює висновки суду про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст. 33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову у даній справі виходячи з наступного.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Позивачем не було наведено суду жодних підстав, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів позивача без вжиття відповідних заходів, не наведено суду належних доказів, з матеріалів справи судом також не встановлено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача. Окрім того, позивачем не наведено доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, судом враховано, що в задоволенні позову відмовлено повністю, що в сукупності із іншими обставинами дає суду підстави дійти висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 30.11.2016 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 05.12.2016.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник