КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Справа№ 910/15864/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Лущак В.Ю. (довіреність №20/04 від 25.04.2016 р.)

від відповідача - Афанасьєв О.М. (довіреність б/н від 05.09.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Шік-Транс»

на рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р.

у справі №910/15864/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного підприємства «Шік-Транс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»

про визнання договору недійсним та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Шік-Транс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №002504 від 03.06.2015 р. та стягнення з відповідача 50500,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та з недотриманням норм процесуального права, без повного дослідження доказів.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

03.06.2015 р. між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», як лізингодавцем, та ПП «Шік-Транс», як лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу №002504, за умовами якого, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - предмет лізингу, визначений у п. 3.1 договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.

На виконання умов п. 8.2.1 (а) ст. 8 договору, позивачем на підставі платіжного доручення №119 від 08.06.2015 р. було перераховано відповідачу 50500,00 грн. комісії.

Позивач вважає, що умови договору не відповідають вимогам чинного законодавства, є несправедливими та порушують права позивача як суб'єкта господарювання та споживача лізингових послуг.

На його думку зокрема умови, викладені в п.п. 3.5, 5.8, 3.4, 4.3.1, 4.3.2, 4.3.5, 4.3.6, 5.1, 5.3, 5.4, 5.5, 5.11, 6.5, 6.8, 8.3, 8.5, 8.8, 8.12, 8.13, 10.1, 10.3, 12.2, 12.3, 12.4, 12.8, 12.11, 12.12, 12.13, 16.2, 16.3 договору, є несправедливими, самостійно або в поєднанні з іншими умовами порушують права та інтереси лізингоотримувача, і що договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Також на думку позивача умовами договору нечітко визначено підстави зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, що надає лише одному учаснику правовідносин, лізингодавцю, право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника, лізингоотримувача, можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору.

Позивач вважає, що договір укладений таким чином (зокрема п.п. 3.5, 5.8, 3.4 договору), що дозволяє лізингодавцю трактувати умови договору на свою користь, при цьому, адекватної відповідальності за невиконання лізингодавцем умов договору пункти договору не містять.

Що договір суперечить загальним засадам цивільного законодавства та основі, на якій ґрунтується інститут зобов'язання - справедливості, добросовісності та розумності (ст.ст. 3, 509 ЦК України), та що договір не спрямований не реальне настання правових наслідків, обумовлених ним (ст. 203 ЦК України).

Також позивач зазначає, що укладений ним договір не відповідає вимогам закону та вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ст. 207 ГК України), що умови договору є нікчемними, оскільки вони виключають та обмежують відповідальність лізингодавця, а у деяких випадках - взагалі не покладають на нього, як на зобов'язану сторону, певних обов'язків. Крім того, умови договору допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку лізингодавця та односторонню зміну ним умов договору, і вимагають від лізингоодержувача сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для лізингодавця.

Крім того, позовні вимоги також обгрунтовані порушенням при укладенні договору норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач вважає себе споживачем послуги лізингу.

Колегія суддів зазначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Про те, що на момент укладання договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, свідчать підписи сторін на спірному договорі.

Укладаючи договір сторони були вільними в його укладенні та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

При укладанні договору представник позивача 10.06.2015 р. підписав заяву, що уважно прочитав та зрозумів умови договору та отримав повну інформацію.

Відтак, укладаючи договір, позивач вважав його умови вигідними для себе, зрозумілими та був обізнаний з усіма умовами договору, які зобов'язався виконувати, не вважав договір несправедливим або таким, що порушує права позивача, та вільно обираючи контрагента уклав договір на погоджених з ним умовах.

Отже, оскільки укладання договору на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором позивача, який погодився підписавши договір, то колегією суддів посилання позивача на несправедливість умов договору, фізичну неможливість виконання деяких з його умов, дисбаланс на користь відповідача у договорі між правами, зобов'язаннями та санкціями, які можуть бути покладені на сторін, оцінюються критично.

Щодо доводів позивача про те, що договір суперечить закону в частині права лізингодавця на односторонні відмови від договору та зміни його умов, то як вірно зазначено судом першої інстанції, дані умови договору передбачають добровільне їх виконання з боку сторін, але жодним чином не обмежують право сторін висловити свою незгоду з відповідними заявами або діями іншої сторони, як то заява про розірвання договору чи підвищення суми лізингового платежу, у претензійному або судовому порядку. Щодо договірного розподілу відповідальності між сторонами, у тому числі за завдану третім особам шкоду то, це є передбачений сторонами добровільний порядок врегулювання випадків завдання шкоди, який не виключає права кожної зі сторін висловити свою незгоду з відповідними заявами або діями іншої сторони у претензійному або судовому порядку.

Розподіл відповідальності за ризик загибелі предмету лізингу та розміри санкцій також були погоджені сторонами, та зокрема позивачем, при укладанні договору.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладання) і настання відповідних наслідків.

Твердження позивача про неспрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, належними засобами доказування не доведена.

Посилання позивача на те, що вже після укладення договору, позивач дійшов висновку, що договір для нього є невигідним, виявив в умовах договору дисбаланс не на свою користь, не є встановленими законом підставами для визнання договору недійсним.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано доказів невідповідності договору нормам чинного законодавства, як в цілому, так і щодо конкретних умов договору, а саме позивачем не наведено яким саме нормам цивільного, а зокрема - лізингового законодавства, суперечать умови договору.

Наведені у договорі умови щодо покладення на позивача відповідальності за невиконання його умов у вигляді пень та штрафів, а також набуття відповідачем у зв'язку з цим права розірвати договір не суперечать нормам цивільного та лізингового законодавства.

Обставина укладення позивачем договору на умовах, які позивач не спроможний виконати, які вважає нечіткими, не збалансованими та діючими у більшій мірі на користь відповідача також за приписами ст. 203 ЦК України, не є підставою для визнання договору недійсним.

Посилання позивача на ст. 207 ГК України колегією суддів відхиляються, оскільки встановлюють умови нікчемності для типових договорів і договорів приєднання, яким спірний договір лізингу не є.

Також судом не приймаються посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки споживачем, права якого захищаються на підставі вказаного Закону, є лише громадянин (фізична особа), тоді як у даному спорі позивач є юридична особа, отже на якого дія даного закону не поширюється.

Отже, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним договір в момент його укладення суперечив діючим нормам законодавства України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним із наведених позивачем обґрунтувань, а відтак позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що недійсність оспорюваного правочину позивачем не доведена, то у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про повернення одержаного за недійсним правочином (ч. 2 ст. 208 ГК України). Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні вимоги про стягнення 50500,00 грн., що були перераховані за договором комісії, необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та з недотриманням норм процесуального права, без повного дослідження доказів, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Шік-Транс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р. у справі №910/15864/16 залишити без змін.

Справу №910/15864/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк