КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Справа№ 910/12066/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Коршун Н.М.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.

представників сторін:

позивача Слівінський М.О.

відповідача Титаренко В.Ю.

прокурора Греськів І.

третіх осіб не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 (суддя Дупляк О.М.) по справі №910/12066/14

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Публічного акціонерного товариства "Авант - Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Науково - технічний центр "АВС"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

за участю Прокуратури м. Києва

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" штраф в розмірі 1 грн. 22 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 у даній справі апеляційні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 по справі №910/12066/14 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 по справі №910/12066/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2016 касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 по справі № 910/12066/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 по справі №910/12066/14, позовні вимоги задоволено частково. Провадження по справі в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за договором в розмірі 78 000 000, 00 грн. - припинено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" штраф в розмірі 1 (одна) грн. 22 коп., 3 % річних в розмірі 2942630 грн. 14 коп., інфляційні втрати в розмірі 43842860 грн. 14 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 59737 грн. 98 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення в частині відмови в стягненні 19245698,62 грн. - процентів за користування чужими коштами та 7641589,04 грн. - збитків та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2016 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" прийнято до провадження та призначено до розгляду 28.11.2016.

21 листопада 2016 року представником відповідача, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів, подано пояснення по справі.

В судове засідання 28.11.2016 з'явились представники позивача, відповідача та прокурор.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представники третіх осіб повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, явка останніх не визнавалась обов'язковою, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників третіх осіб.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції, з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та прокурора, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

18 лютого 2013 року між позивачем (покупець) та третьою особою - 1 (постачальник), укладено договір на постачання продукції № ПУ - 31927-ДЗ.

Відповідно до умов Договору на постачання продукції № ПУ - 31927-ДЗ постачальник зобов'язався поставити покупцю продукцію обумовлену договором, а покупець оплатити поставлену продукцію. При цьому, сторонам визначено наступний порядок здійснення оплати: шляхом виставлення 100 % безвідкличного покритого документарного подільного акредитиву зі строком дії 14 місяців, який відкривається покупцем на користь постачальника протягом 60 календарних днів з моменту підписання договору на суму 78000000,00 грн.

На виконання умов договору постачання продукції № ПУ - 31927-ДЗ від 18.02.2013 між позивачем (клієнт) та відповідачем (банк) 26.03.2013 укладено Договір про відкриття покритого акредитиву № А-Ю/13/2602 4579 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору банк відкриває покритий акредитив на суму 78000000,00 грн, на строк 14 місяців з моменту укладення договору та на умовах, викладених в заяві про відкриття документарного акредитива, що є додатком № 1 до договору.

Заява про відкриття акредитива банком одержана 26.03.2013 та проведена ним 27.03.2013, що підтверджується відповідними відмітками банку на заяві.

Відповідно до пункту 2.2. Договору клієнт зобов'язаний не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту прийняття банком заяви про відкриття документарного акредитива надати останньому грошові кошти, необхідні для проведення платежу за акредитивом, у валюті акредитива і в розмірі не менш як сума акредитива. Якщо не передбачено будь - якими іншими угодами між клієнтом та банком, відсотки на грошові кошти, розміщені за договором, не нараховуються та не виплачуються.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору, 26.03.2013 позивач перерахував банку 78 000000,00 грн. Також позивачем сплачено комісію банку за відкриття акредитива згідно з платіжним дорученням № АЕС/6336 від 04.06.2013.

Відповідно до пункту 3.5. договору банк зобов'язаний після закінчення строку дії акредитива повернути клієнту залишок грошових коштів, наданих ним згідно із п. 2.2 договору.

Пунктом 5.4. Договору сторони визначили, що у випадку коли в день закінчення терміну розміщення грошових коштів банк не буде мати достатніх доказів припинення його обов'язків, котрі випливають з умов акредитива або угоди з виконуючим банком, банк буде мати право затримати повернення грошових коштів клієнту до моменту отримання достатніх доказів про припинення його обов'язків.

Строк дії акредитива, встановлений в п. 1.1. договору, закінчився 26.05.2014, в зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з листами від 13.05.2014, від 21.05.2014 та від 26.05.2014 з вимогою повернути грошові кошти.

27 травня 2014 року ДП "НАЕК "Енергоатом" звернулося до відповідача з претензією, в якій клієнт (позивач), посилаючись на положення пункту 3.5. договору та пункту 8.29. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, вимагав негайно перерахувати ДП "НАЕК "Енергоатом" 78 000 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що Відповідач свої зобов'язання за Договором не виконав, в ДП "НАЕК "Енергоатом" звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача боргу у сумі 78000000,00 грн., 3 % річних у розмірі 1166794,52 грн., інфляційних втрат у розмірі 6008949,26 грн., 1,22 штрафу, розрахованого відповідно до пункту 6.2. Договору акредитиву, процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,08 грн. та 7641589,04 грн. збитків.

Статтею 1088 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) внормовано, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд.

Згідно з положеннями ст. 1093 ЦК України у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) - заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов'язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи - бенефіціара. У разі відкриття покритого акредитива при його відкритті бронюються грошові кошти платника на окремому рахунку в банку-емітенті або виконуючому банку.

Безвідкличний акредитив може бути анульований або його умови можуть бути змінені лише за згодою на це одержувача грошових коштів. На прохання банку-емітента виконуючий банк може підтвердити безвідкличний акредитив шляхом прийняття додатково до зобов'язання банку-емітента зобов'язання провести платіж відповідно до умов акредитива (ст. 1095 ЦК України).

За приписами ст. 1098 ЦК України акредитив закривається у разі: 1) спливу строку дії акредитива; 2) відмови одержувача грошових коштів від використання акредитива до спливу строку його дії, якщо це передбачено умовами акредитива; 3) повного або часткового відкликання акредитива платником, якщо таке відкликання передбачене умовами акредитива. Про закриття акредитива виконуючий банк повідомляє банк-емітент. Виконуючий банк одночасно із закриттям акредитива негайно повертає банку-емітентові невикористану суму покритого акредитива. Банк-емітент повинен зарахувати повернені суми на рахунок платника.

В п. 8.2. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року N 22 визначено, що акредитив - це окремий договір від договору купівлі-продажу або іншого контракту навіть, якщо в акредитиві є посилання на них. Відповідно до п. 8.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, у всіх акредитивах обов'язково має передбачатися дата закінчення строку і місце подання документів для платежу. Дата, яку зазначено в заяві, є останнім днем для подання бенефіціаром до оплати реєстру документів за акредитивом та документів, передбачених умовами акредитива. Банки мають здійснювати контроль за строком дії акредитива, який зазначений у заяві. У день закінчення строку дії акредитива, кошти за яким заброньовані у виконуючому банку, останній в кінці операційного дня списує кошти з аналітичного рахунку "Розрахунки за акредитивами" та перераховує в банк-емітент на рахунок, з якого вони надійшли. Банк-емітент зараховує одержані кошти на рахунок заявника акредитива та списує потрібну суму з відповідного позабалансового рахунку, що призначений для обліку акредитивів.

Відтак, чинним законодавством встановлений обов'язок банку після спливу строку дії акредитива перерахувати на поточний рахунок платника суму покритого акредитива. При цьому, законодавець не встановлює інших умов для перерахування банком платнику покритого акредитиву, у випадку спливу строку акредитиву, ніж факт спливу строку акредитива.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідач 26.05.2014 був зобов'язаний повернути позивачу (зарахувати одержані кошти на рахунок заявника акредитива) грошові кошти.

Статті 525, 526 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В той же час, під час розгляду справи, 25.02.2016 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 109 про відкликання ліцензії та ліквідацію ПАТ "Авант-Банк" та 26.02.2016 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 262 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Авант-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку". Відповідно до вказаного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Авант-Банк" з 26.02.2016 по 25.02.2018 включно.

Як вбачається, з довідки відповідача за вих. № 3972 від 15.07.2016, позивача визнано кредитором відповідача на суму 78000000,00 грн. Також, відповідні кредиторські вимоги позивача включені до 7 черги кредиторських вимог.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Згідно п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що відповідач на момент винесення рішення у справі перебуває в процедурі ліквідації, а Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено задоволення вимог кредиторів тільки в межах процедури ліквідації,, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо припинення провадження по справі, в частині стягнення 78000000,00 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом вказаної статті, у разі якщо об'єктом безпідставного збагачення є грошові кошти, за весь період їх безпідставного користування набувач таких коштів повинен сплатити проценти.

Відповідно до п. 6.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Місцевим господарським судом встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами договором, укладеним між сторонами не встановлено.

В той же час, апелянт зазначає про необхіднсть нарахування цих процентів на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Можливість визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України у разі, якщо розмір процентів не встановлений договором, передбачено лише частиною 1 статті 1048 ЦК України, яка регулює договір позики.

Таким чином, позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 ЦК України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 1 статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Договір підряду і договір позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору підряду положень про договір позики (зокрема, статті 1048 ЦК України) є безпідставним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2013 року у справі № 18/1372/12 та від 30 серпня 2013 року у справі № 5016/1355/2012(4/44), який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі ст. 11128 ГПК України.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, щодо відмови в стягнення збитків в розмірі 7641589, 04 грн., з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Обов'язок відшкодування збитків може бути покладено на особу лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності, відповідно до ст. 623 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

З огляду на положення статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Обов'язок відшкодування збитків може бути покладено на особу лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи 26.12.2013 між позивачем та ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" Кредитний договір № 151113К25.

Ліміт кредитної лінії складає 50 000 000,00 грн. (п.3.2.1 Кредитного договору № 151113К25). Відповідно до п. 3.2.3 вказаного договору кредит надається позивачу для поповнення обігових коштів.

Як вбачається з п. 3.2.2 Кредитного договору № 151113К25, кінцевим терміном погашення кредиту є 25 грудня 2014 року.

07 березня 2014 року, позивачем укладено з ПАТ "Державний ощадний банк України" Договір кредитної лінії № 795/31/2.

Максимальний ліміт кредитної лінії складає 400 000 000,00 грн. (п. 2.3 Договору кредитної лінії № 795/31/2).

Кредит надається за траншами в національній валюті на поповнення обігових коштів, за траншами в іноземній валюті - виключно на рахунки контрагентів для сплати за зовнішньоекономічними контрактами та для конвертації в національну валюту з подальшим спрямуванням на поповнення обігових коштів (п. 2.4 Договору кредитної лінії № 795/31/2).

Тобто, зазначені Договори укладено позивачем після укладення Договору та перерахування суми покритого акредитиву в розмірі 78 000 000,00 грн. на відповідний рахунок у відповідача. В свою чергу, покритий акредитив відкрито з метою виконання позивачем свого грошового зобов'язання за Договором на постачання продукції № ПУ-31927-ДЗ від 18.02.2013, укладеного між позивачем та третьою особою (постачальником). Як вбачається з заяви про відкриття акредитива (Додаток № 1 до Договору), акредитив відкрито строком на 14 місяців, тобто до 26.05.2014.

Таким чином, при укладенні вищезазначених кредитних договорів позивач виходив з тієї обставини, що кошти покритого акредитиву будуть перераховані відповідачем третій особі на виконання Договору та Договору на постачання продукції № ПУ-31927-ДЗ від 18.02.2013, оскільки при укладенні кредитних договорів не сплив строк дії акредитива, і вказані кошти позивач не зможе спрямувати на дострокове виконання своїх зобов'язань за кредитними договорами. Також позивачем не доведено суду належними доказами відсутність грошових коштів у позивача для повернення (в тому числі дострокового) кредитів, одержаних на підставі вказаних кредитних договорів, і можливість такого повернення лише коштами покритого акредитиву.

При цьому, довідка №16616/04 від 21.11.2014 щодо можливих напрямків використання коштів, що надійшли би до ДП "НАЕК "Енергоатом" у разі виконання зобов'язання ПАТ "АВАНТ-БАНК", на яку посилається апелянт, не є належним доказом відсутності можливості у позивача повернути (достроково повернути) банкам кредитні кошти, відповідно до укладених кредитних договорів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем не доведено належними доказами наявність збитків та причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Відповідно до п. 6.2 Договору при порушенні банком зобов'язань за цим договором, останній сплачує позивачу за кожен випадок порушення штраф в розмірі 0,1% мінімальної заробітної плати, що діяла в період, за який сплачується штраф.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" мінімальний розмір заробітної сплати у 2014 році складав 1218,00 грн.

Враховуючи вищевикладене., колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф за порушення п. 3.5 Договору в розмірі 1,22 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, здійснений місцевим господарським судом, прийшла до висновку про його обґрунтованість.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо можливості стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат (нарахованих з 27.05.2014 по 28.08.2015) оскільки не суперечить Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зважаючи на те, що тимчасова адміністрація введена у відповідача з 29.01.2016, а з даним позовом позивач звернувся в червні 2014 року.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 по справі №910/12066/14.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 по справі №910/12066/14 без змін.

2.Матеріали справи №910/12066/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Н.М. Коршун

Н.Ф. Калатай