ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2016 р. Справа № 911/3329/16

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

при секретарі Литовці А.С.

розглянувши справу № 911/3329/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «БМТ»,

м. Київ

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Буча

про стягнення 334696,87 грн.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - довіреність б/н від 18.12.2015;

від відповідача: не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «БМТ» (позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення 334696,87 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № 01/10-11 від 01.10.2015, в частині своєчасної оплати отриманого товару, у звязку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 183289,29 грн., з огляду на наявність якої позивачем нараховані 38617,62 грн. пені, 18328,93 грн. штрафу, 85184,23 грн. 3 % річних та 9276,80 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 13.10.2016 порушено провадження у справі № 911/3329/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 02.11.2016 розгляд справи, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було відкладено.

В судових засіданнях 02.11.2016 та 23.11.2016 представником позивача підтримані позовні вимоги, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові.

Відповідач або його представник в судові засідання 02.11.2016 та 23.11.2016 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, проте, як належним чином був повідомлений про місце і час судових засідань, про що свідчить відбиток штампу канцелярії суду на звороті у нижньому лівому куті ухвал суду від 13.10.2016 та 02.11.2016 щодо направлення їх копій відповідачу. При цьому, суд відзначає, що ухвали суду направлялись відповідачу на вказану в позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців адресу місцезнаходження відповідача, що підтверджується матеріалами справи.

Вимоги ухвал суду від 13.10.2016 та 02.11.2016 відповідач не виконав, витребувані документи, в тому числі відзив на позов, до суду не надіслав.

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2015 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений Договір поставки № 01/10-11, відповідно до умов п.п. 1.1, 2.1 якого постачальник зобовязався передати у власність покупця товар, визначений п. 2.1 договору, а покупець зобовязався прийняти такий товар та оплатити його на умовах, визначених договором.

Оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 банківських днів з моменту отримання партії товару, що підтверджується відповідною накладною (п. 7.1 договору).

Умовами п.п. 11.1, 11.2 договору визначено, що договір вважається укладеним з моменту його підписання обома сторонами та діє протягом одного року, а в частині здійснення розрахунків - до повного їх виконання. У випадку, якщо жодна із сторін за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору не виявляє намірів щодо його припинення, договір вважається продовженим на тих самих умовах на кожний наступний рік.

Так, позивач виконуючи умови договору та взяті на себе зобовязання поставив відповідачу товару, на загальну суму 223843,29 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи, в кількості 23 штук, видаткові накладні.

Відповідні видаткові накладні підписані в двосторонньому порядку представниками позивача та відповідача та скріплені печатками обох сторін.

Претензій щодо якості чи кількості отриманої продукції від відповідача не надходило.

Однак, в порушення умов договору та взятих на себе зобовязань, вартість товару сплачена відповідачем лише частково в сумі 40554,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи банківські виписки по особовому рахунку позивача, вартість товару в сумі 183289,29 грн., залишена відповідачем не сплаченою.

В порядку досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з вимогою № 24/03-01 від 24.03.2016, надіслання якої підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку № 9378 від 29.03.2016 та описом вкладення у цінний лист від 29.03.2016, в якій вимагав сплатити наявну за відповідачем заборгованість, в сумі 183289,29 грн.

Однак, претензія позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач не забезпечив участі представника у судових засіданнях, письмових пояснень чи доказів повної оплати отриманого товару не надав, матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем грошових зобовязань за договором з оплати вартості товару, що отриманий від позивача.

Таким чином, оскільки заборгованість відповідача в частині оплати переданого позивачем на підставі Договору поставки № 01/10-11 від 01.10.2015 товару, на час прийняття рішення не сплачена, а розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 183289,29 грн. визнається судом правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У звязку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивач, на підставі п. 8.5 договору, просить суд стягнути з відповідача 38617,62 грн. пені, нарахованої від сум заборгованості, по кожній накладній окремо та 18328,93 грн. штрафу, нарахованого від суми заборгованості.

Умовами п. 8.5 договору визначено, що за прострочення оплати товару, постачальник має право нарахувати покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої в період заборгованості, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати (включаючи день оплати). А в разі прострочення оплати за поставлений товар понад 30 календарних днів, додатково сплачується на корить постачальника штраф у розмірі 10 відсотків від суми заборгованості.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

На підставі вказаних норм права, враховуючи, що наявний в матеріалах справи розрахунок пені та штрафу є арифметично вірним, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 38617,62 грн. та штрафу в сумі 18328,93 грн., визнаються судом правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо своєчасної оплати отриманого товару, позивач, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача 9276,80 грн. інфляційних втрат та 85184,23 грн. 3 % річних, нарахованих від сум заборгованості по кожній накладній окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, встановивши, що розрахунок позивача, яких міститься в матеріалах позовної заяви, є арифметично вірним, приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 9276,80 грн. інфляційних втрат.

Однак, розглянувши вимогу позивача про стягнення з відповідача 85184,23 грн. 3 % річних, судом встановлено.

З розрахунку позивача, вбачається, що останнім здійснено нарахування 365 % на суму заборгованості за видатковою накладною № 2511-12 від 25.11.2015. При цьому, позивач посилається на гарантійний лист № 01/10-11 від 25.11.2015, в якому відповідач гарантував оплату товару по заявці від 25.11.2015 в строк, до 15.12.2015, а у разі невиконання останнім зобовязань з оплати отриманого товару, не заперечував щодо нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами за весь час прострочення оплати з розрахунку 1 % від суми простроченого зобовязання.

Разом з тим, з розрахунку позивача вбачається, що останній здійснює нарахування процентів, посилаючись на норми статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» визначено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права, здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги позивача у сумі 4479,54 грн.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (08292, Київська область, м. Буча, вул. Островського, 5, реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «БМТ» (03057, м. Київ, вул. О. Довженка, 18, ) 183 289 (сто вісімдесят три тисячі двісті вісімдесят девять) грн. 29 коп. заборгованості, 9 276 (девять тисяч двісті сімдесят шість) грн. 80 коп. інфляційних втрат, 4 479 (чотири тисячі чотириста сімдесят девять) грн. 54 коп. 3 % річних, 38 617 (тридцять вісім тисяч шістсот сімнадцять) грн. 62 коп. пені, 18 328 (вісімнадцять тисяч триста двадцять вісім) грн. 83 коп. штрафу та 3 809 (три тисячі вісімсот девять) грн. 88 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання, відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено - 02.12.2016

Суддя О.О. Христенко