КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р. Справа№ 910/1777/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Коршун Н.М.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від позивача - Матвієвський А.О., дов. №б/н від від 10.06.2015 р.;

Святюк С.П., дов. № 20-01/16 від 20.01.2016р.;

від відповідача - Музика В.І., дов. № 06-5/40 від 16.01.2016р.;

Юрко О.Є., дов. № 06-5/726 від 12.09.2016р.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Комунального підприємства «Київпастранс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.03.2016 року

у справі № 910/1777/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські

автобусні заводи»

до Комунального підприємства «Київпастранс»

про стягнення 124 200 789,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року у справі № 910/1777/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Київпастранс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» 62 900 000,00 грн. заборгованості, 50 320 000,72 грн. інфляційних втрат, 6 240 024,66 грн. 3 % річних, а також 198 810,23 грн. судового збору. У іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Комунальне підприємство «Київпастранс» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року у справі № 910/1777/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Пашкіна С.А., судді: Баранець О.М., Сітайло Л.Г., та призначено до розгляду.

13.06.2016 року, 22.08.2016 року та 03.10.2016 року через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» надійшли письмові заперечення та додаткові пояснення до заперечень на апеляційну скаргу, в яких позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

13.06.2016 року та 22.08.2016 року через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Комунального підприємства «Київпастранс» надійшли письмові доповнення до апеляційної скарги, в яких відповідач підтримав вимоги апеляційної скарги.

Склад колегії неодноразово змінювався, ухвалами Київського апеляційного господарського суду розгляд справи багаторазово відкладався та оголошувались перерви.

Остаточний склад колегії для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/1777/16 сформовано Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.11.2016 року, яким визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Зеленіна В.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 року справу № 910/1777/16 прийнято до провадження у вищезазначеному складі колегії суддів.

21.11.2016 року у судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду було оголошено перерву в розгляді справи до 30.11.2016 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представники Комунального підприємства «Київпастранс» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили суд рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року у справі № 910/1777/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечували проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

21.05.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (далі - позивач, постачальник, ТОВ «ЛАЗ») та Комунальним підприємством «Київпастранс» (далі - відповідач, покупець КП «Київпастранс») було укладено Договір про закупівлю товарів за державні кошти № 06/80-12 (далі - Договір).

За умовами Договору постачальник зобов'язується поставити покупцю автобуси та тролейбуси (зчленовані тролейбуси з низьким рівнем підлоги довжиною понад 18,7 метрів), код 34.10.3 за ДК 016-97 (далі - Товар), зазначені у п. 1.2 даного Договору та Специфікації (Додаток № 1), що є невід'ємною частиною даного Договору.

Пунктом 1.2 Договору та Специфікацією передбачено асортимент та кількість товару, що поставляється, а саме тролейбуси зчленовані з низьким рівнем підлоги довжиною понад 18,7 метрів моделі ЛАЗ Е-301 - 17 одиниць.

Відповідно до п. 3.1 Договору та Специфікації, сума Договору становить 62 900 000,00 грн., у тому числі ПДВ.

Згідно з п. 4.1 Договору оплата за поставлений Товар здійснюється за рахунок коштів міського бюджету.

Умовами п. 4.5 Договору визначено, що покупець здійснює остаточний розрахунок за поставлений Товар протягом 5 (п'яти) банківських днів з дати підписання сторонами актів приймання-передачі кожної одиниці Товару, за умови наявності на бюджетному рахунку коштів цільового призначення.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв 17 тролейбусів моделі ЛАЗ Е 301, що підтверджується актами приймання-передачі тролейбусів від 08.10.2012 року, які підписані сторонами без зауважень та скріплені їх печатками. (а.с. 22-38).

Вартість поставлених тролейбусів відповідно до умов Договору, Специфікації та актів приймання-передачі складає 62 900 000,00 грн.

Як стверджує позивач, відповідач у встановлені Договором строки поставлений Товар не оплатив.

З огляду на зазначене, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором у сумі 62 900 000,00 грн.

Крім того, у зв'язку з простроченням виконання основного зобов'язання, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 4 730 424,66 грн. пені, 6 250 364,38 грн. 3% річних та 50 320 000,72 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин поставки, застосовуються загальні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено вище, заборгованість відповідача за Договором складає 62 900 000,00 грн.

Оскільки Товар було поставлено 08.10.2012 року, то відповідач, відповідно до п. 4.5 Договору, допустив прострочення виконання свого зобов'язання з його оплати.

Щодо посилання відповідача на строки оплати та залежність оплати від бюджетного фінансування, слід зазначити наступне.

Як зазначає позивач, що не спростовується відповідачем, відповідно до п.п. 7, 10 Розподілу асигнувань на фінансування капітальних вкладень програми соціально-економічного розвитку м. Києва на 2012 рік, затвердженого рішенням Київської міської ради від 16.02.2012 року № 94/7431, відповідачу було передбачено виділення коштів для здійснення оплати за Договором.

Крім того, після винесення оскаржуваного рішення, п. 13 програми економічного і соціального розвитку м. Києва на 2016 рік (із урахуванням змін від 11.08.2016 року) передбачено втрати на придбання трамвайних вагонів та тролейбусів, у тому числі: поточні капітальні вкладення на суму - 119 658,9 млн. грн. (значаться як виконані на 01.01.2016 року), оплата за минулі роки - 63 900,00 млн. грн. При цьому, головним розпорядником наведених коштів вказано КП «Київпастранс».

Сума заборгованості за оскаржуваним рішенням складає 119 658 834,95 грн., тобто відповідає сумі зазначеній, зокрема у п. 13 програми економічного і соціального розвитку м. Києва на 2016 рік.

Таким чином, бюджетне фінансування за даним Договором передбачалося та кошти на оплату виділялися як у 2012 році так і після винесення оскаржуваного рішення у 2016 році.

Більш того, судова колегія звертає увагу, що навіть відсутність бюджетних коштів не виправдовує відповідача щодо прострочення оплати поставленого Товару і не є підставою для звільнення від виконання або від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Відповідач у своїх письмових поясненнях не заперечує факту поставки Товару.

Доказів погашення вказаної заборгованості суду надано не було.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованість з відповідача на користь позивача у сумі 62 900 000,00 грн.

Оскільки строк оплати за поставлені тролейбуси настав 14.10.2012 року, то першим днем прострочення виконання зобов'язання є 15.10.2012 року, а отже саме з цієї дати повинні розраховуватися штрафні санкції.

Враховуючи прострочення виконання основного зобов'язання, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 4 730 424,66 грн. пені.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України, передбачено, зокрема, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 даного Закону.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що за порушення строків оплати Товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення, крім випадку несвоєчасної оплати Товару у зв'язку із затримкою бюджетного фінансування.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів, враховуючи зазначене вище, провівши повторний арифметичний розрахунок, з урахуванням вірних строків розрахунку, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 4 665 942,62 грн.

Крім того, враховуючи прострочення виконання основного зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідача за 6 250 364,38 грн. 3% річних та 50 320 000,72 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вказане вище, провівши повторний арифметичний розрахунок, з урахуванням вірних строків розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача 6 240 024,66 грн. 3% річних та 50 320 000,72 грн. інфляційних втрат.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року № 10 передбачено, що «за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності».

Як зазначено вище, строк оплати за поставлені тролейбуси настав 14.10.2012 року, отже першим днем прострочення є 15.10.2012 року.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 04.02.2016 року, тобто майже через 3 роки і 4 місяці від строку настання платежу, а отже поза встановленим ст. 257 ЦК України загальним трирічним строком позовної давності.

Як встановлено з матеріалів справи, 12.12.2014 року (у межах трирічного строку позовної давності) між ТОВ «ЛАЗ», як цедентом, та ТОВ «Сіті транспорт групп», як цесіонарієм, було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 081214 за Договором поставки тролейбусів від 21.05.2012 року № 06/80-12.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 року у справі № 910/10493/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року визнано недійсним договір цесії. Тобто, рішення набуло законної сили вже після спливу трирічного строку позовної давності.

Таким чином, з 12.12.2014 року по 02.12.2015 року у ТОВ «ЛАЗ» було відсутнє право на звернення до суду з даним позовом, оскільки договір про відступлення прав вимоги був чинний, відповідно до ст. 204 ЦК України, до визнання його недійсним, а отже причина пропуску трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, є поважною.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку позовної давності та задоволення заяви позивача про поновлення даного строку в частині вимог про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому, колегія суддів відмічає, що у даному випадку йдеться про поважність причин пропуску позовної давності, а не переривання строку позовної давності.

Стосовно вимоги про стягнення пені колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем пеня розрахована в межах передбачених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України за період з 15.10.2012 року по 13.04.2013 року, а отже, відповідно до ст.258 ЦК України спеціальний строк позовної давності в один рік закінчується 14.04.2014 року.

Договір про відступлення прав вимоги № 081214 року було укладено 12.12.2014 року, тобто поза встановленим ст. 258 ЦК України спеціальним строком позовної давності в один рік для вимог про стягнення пені, а отже в цій частині доводи позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності є необґрунтованими.

Таким чином, заява КП «Київпастранс» про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені підлягає задоволенню.

Отже, у задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені слід відмовити у зв'язку із застосуванням строку позовної давності.

З урахуванням досліджених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 62 900 000,00 грн. заборгованості, 50 320 000,72 грн. втрат від інфляції та 6 240 024,66 грн. 3 % річних.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обставини, викладені Комунальним підприємством «Київпастранс» в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року у справі № 910/1777/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства «Київпастранс» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Комунальне підприємство «Київпастранс» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року у справі № 910/1777/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/1777/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.О. Зеленін

Н.М. Коршун

Повний текст рішення складено 05.12.2016 року.