ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р.Справа № 923/627/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Воронюка О.Л., Жекова В.І.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

за участю представників сторін, які з'явились до приміщення господарського суду Херсонської області:

від ПАТ "Таврійська будівельна компанія" - Корсун Р.А. за довіреністю;

від ОСОБА_2 - ОСОБА_3 за довіреністю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції)

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення господарського суду Херсонської області від 26.08.2016

у справі №923/627/16

за позовом ОСОБА_2

до публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія"

про стягнення 26588 грн. 22 коп.

ВСТАНОВИВ

У червні 2016 ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Херсонської області із позовом до публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" (далі - ПАТ "Таврійська будівельна компанія") в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада по 10 березня 2016 року в розмірі 21588,22 грн. та 5000 грн. спричиненої моральної шкоди.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 26.08.2016 (суддя Пінтеліна Т.Г.) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ПАТ "Таврійська будівельна компанія" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада 2014 по 10 березня 2016 в розмірі 21588,22 грн. відмовлено повністю, позовні вимоги про стягнення з ПАТ "Таврійська будівельна компанія" на користь ОСОБА_2 5000 грн. спричиненої моральної шкоди залишено без розгляду.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилаючись на приписи ч. 1 ст. 116 КЗпП України та п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначив, що статтею 116 КЗпП України встановлено два різних строки, коли має бути здійснено розрахунок зі звільненим працівником, а саме: якщо працівник працював у день звільнення - то в цей день, якщо не працював - то наступного дня після звернення з вимогою про розрахунок. Господарський суд Херсонської області зазначив, що ним було досліджено табель обліку використання робочого часу за листопад 2014 року відділу охорони ПАТ "Таврійська будівельна компанія", складений по типовій формі № Т-13, з якого вбачається, що позивач у день звільнення 03 листопада 2014 не працював та позивачем не надано до суду доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про розрахунок.

Місцевий господарський суд зазначив, що враховуючи відсутність звернення позивача до відповідача з вимогою про розрахунок і повне самостійне погашення відповідачем заборгованості по заробітній позивача, суд вважає, що відсутні підстави для застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності до відповідача у вигляді стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Крім того, судом зазначено, що відповідач самостійно і в повному обсязі виплатив позивачу всі належні суми при звільненні ще до звернення позивача до суду, на час звернення з позовом до суду заборгованість по заробітній платі була відсутня, позивач не звертався до суду протягом тривалого періоду після звільнення (був звільнений 03 листопада 2014, а до господарського суду Херсонської області направив позовну заяву згідно поштового штемпелю на конверті 10 червня 2016р. після отримання повного розрахунку).

На підставі наведеного, місцевий господарським суд визнав за необхідне з урахуванням відсутності заборгованості по заробітній платі, поведінки відповідача щодо добровільного погашення заборгованості по заробітній платі, відсутності дій позивача, спрямованих на стягнення заборгованості по заробітній платі протягом півторарічного строку, застосувати принцип справедливості та співмірності. відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку.

До того ж, місцевий господарський суд визнав, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають залишенню без розгляду на підставі пункту 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, позивачем не сплачено судовий збір у встановленому чинним законодавством розмірі. При цьому суд зауважив, що пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі лише у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернувся ОСОБА_2 з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Херсонської області від 26 серпня 2016 у справі №923/627/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ "Таврійська будівельна компанія" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2014 по 10.03.2016 в розмірі 21 588,22 грн. та 5000 грн. спричиненої моральної шкоди задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушення норм процесуального та матеріального права.

Так, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 47, ч.1 ст.116, ч. 1 ст.117 КЗпП України, постанови Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі №6-139цс12, від 02.07.2014 у справі №6-76цс14 та постанови Вищого господарський суд України від 29.04.2014 року у справі № 905/242/13-г, від 02.10.2014 року у справі № 920/725/13 апелянт зазначає, що ОСОБА_2 з 01 лютого 2013 року по 03 листопада 2014 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "Таврійська будівельна компанія" та як вбачається з трудової книжки, ОСОБА_2 відповідно до наказу №15 к/пр. від 01 лютого 2013 року, був прийнятий сторожем в службу охорони. Наказом №136 к/зв. від 03 листопада 2014 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Скаржник вважає, що на час звільнення позивачу належало виплатити всі суми, що належать йому від підприємства. Проте, як стверджує скаржник, у день звільнення і наступного дня належні позивачу кошти не було виплачено.

Апелянт зазначає, що підставою відмови у позові суд першої інстанції зазначив відсутність доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про розрахунок, а також повне самостійне погашення відповідачем заборгованості по заробітній платі ще до звернення позивача до суду.

Разом з тим, скаржник вважає, що суд не надав оцінку тому, що у день звільнення ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом від 03 листопада 2014 року про звільнення, отримав трудову книжку, що на його думку спростовує висновки про неявку його за розрахунком у день звільнення та свідчить про не виконання роботодавцем вимоги ст. 116 КЗпП України.

За твердженням скаржника, рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч.1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, за твердженням апелянта, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь нас затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні або факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як стверджує апелянт, на рахунок позивача кошти надійшли 10 березня 2016 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку, а звернення до господарського суду відбулося 10 червня 2016 року, отже, скаржник вважає, що строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли.

Скаржник відзначає, що затримка у виплаті заробітної плати позивачу при його звільненні мала місце, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо застосування судом першої інстанції принципів справедливості та співмірності, на яких наголошує Верховний Суд України, скаржник зазначає, що зменшення судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні допускається лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати сум при звільненні працівника. В даному випадку такого спору не існувало, однак залишено судом поза увагою.

Крім того, апелянт вважає, що залишаючи позовні вимоги в частині стягнення коштів за спричинення моральної шкоди без розгляду, прийнявши до розгляду дані вимоги, суд першої інстанції в загалі не навів жодного правового обґрунтування.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 29.09.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.10.2016 задоволено клопотання ПАТ "Таврійська будівельна компанія" про проведення судового засідання 24 жовтня 2016 року о 10:00 год. в режимі відео конференції та доручено господарському суду Херсонської області забезпечити проведення судового засідання у справі №923/627/16, розгляд якої призначено на 24 жовтня 2016 року о 10:00 год., в режимі відеоконференції в приміщенні господарського суду Херсонської області.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 розгляд справи було відкладено на 07.11.2016 та зобов'язано господарський суд Херсонської області надати копії процесуальних документів по справі про банкрутство ПАТ "Таврійська будівельна компанія", що мають значення для вирішення справи №923/627/16 по суті, у т.ч. (але не виключно) ухвали про порушення провадження у справі, попереднього засідання, тощо; відомості щодо арбітражного керуючого, кредиторів ПАТ "Таврійська будівельна компанія" із зазначенням адрес останніх, відомості щодо обрання (створення) комітету кредиторів ПАТ "Таврійська будівельна компанія".

02.11.2016 Одеським апеляційним господарським судом було отримано відзив на апеляційну скаргу від ПАТ "Таврійська будівельна компанія" в якому останнє просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3, поданої в інтересах ОСОБА_2, а рішення господарського суду Херсонської області від 26.08.2016 у справі 923/627/16 залишити без змін.

Також, 02.11.2016 ПАТ "Таврійська будівельна компанія" було надано суду апеляційної інстанції додаткові документи, а саме копії ухвал господарського суду Херсонської області від 24.12.2014 та 14.04.2016 у справі №923/1804/14.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №840 від 04.11.2016 призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку із перебуванням судді Богатиря К.В. у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2016 для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення господарського суду Херсонської області від 26.08.2016 по справі №923/627/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Воронюка О.Л., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Воронюка О.Л., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 відкладено розгляд справи на 30.11.2016, судове засідання призначено у в режимі відеоконференції, запропоновано учасникам провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" ознайомитись з матеріалами справи, у тому числі з позовною заявою та апеляційною скаргою ОСОБА_2 та надати свої пояснення щодо даних вимог.

У судовому засіданні від 30.11.2016 представник скаржника підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Учасники провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" в судове засідання Одеського апеляційного господарського суду не з'явились та свої пояснення щодо позовних вимог ОСОБА_2 не надали.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до місцевого господарського суду просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада по 10 березня 2016 року в розмірі 21588,22 грн. та 5000 грн. спричиненої моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він з 01 лютого 2013 року по 03 листопада 2014 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "Таврійська будівельна компанія". Відповідно до наказу №15 к/пр. від 01 лютого 2013 року був прийнятий сторожем в службу охорони. Наказом № 36 к/зв. від 03 листопада 2014 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Як зазначив позивач, в день звільнення відповідач видав ОСОБА_2 трудову книжку, але остаточний розрахунок у день звільнення з позивачем проведено не було. Інформації щодо належних ОСОБА_2 до виплати сум ПАТ "Таврійська будівельна компанія" також не надало.

За твердженням позивача, остаточний розрахунок по заробітній платі ПАТ "Таврійська будівельна компанія" з ОСОБА_2 було проведено 10 березня 2016 року.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України позивач зазначив, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (ст. 116 КзПП) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ст. 117 КзПП України.

Так, позивач зазначає, що період прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 03 листопада 2014 року по 10 березня 2016 року. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати наступним чином: 1487,28 грн. (нарахована оплата за вересень 2014 року) + 1395,27 грн. (нарахована оплата за жовтень 2014 року) = 2882,55 грн. : 45 (кількість фактично відпрацьованих робочих днів у періоді) = 64,06 грн. (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів з 03 листопада 2014 року по 10 березня 2016 року - 337, середній заробіток позивача складає 21588,22 грн. (2882,55 : 45 - 64,06x337).

Щодо моральної шкоди, що була заявлена позивачем до стягнення, останній зазначив, що заробітну плату ОСОБА_2 не отримував протягом двох років. Саме через затримку по виплаті заробітної плати ОСОБА_2 змушений був звільнитися. У зв'язку зі значною затримкою заробітної плати ОСОБА_2 відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, був змушений економити на лікуванні, харчах, одязі. Не мав змоги забезпечувати родину, що призвело до значних душевних переживань. Завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав.

Позивач зазначив, що враховуючи принцип розумності, виваженості й справедливості, на його думку, позивачу повинна бути відшкодована моральна шкода в розмірі 5000 грн.

Судом першої інстанції позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада 2014 по 10 березня 2016 в розмірі 21588,22 грн. визнано необґрунтованими та відмовлено у їх задоволенні у повному обсязі.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди судом першої інстанції залишено без розгляду на підставі пункту 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, позивачем не сплачено судовий збір у встановленому чинним законодавством розмірі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з витребуваних від господарського суду Херсонської області ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 матеріалів, 24 грудня 2014 року господарським судом Херсонської області порушено провадження у справі №923/1804/14 про банкрутство ПАТ "Таврійська будівельна компанія".

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України, дані положення кореспондуються з ч. 7 ст. 12 ГПК України.

Пунктом 9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 №01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 N 4212-VI)" визначено, що частина четверта статті 10 Закону відносить до підвідомчості господарських судів усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника. Винятком є спори, пов'язані із визначенням та сплатою (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Дана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Слід мати на увазі, що спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, розглядаються господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, заявлені такі вимоги з підстав невідповідності правочинів спеціальним нормам (стаття 20 Закону) чи загальним, встановленим цивільним законодавством.

Крім названих у зазначеній статті Закону справ у спорах, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, слід відносити також спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев'ята статті 16 ГПК). Такі майнові спори, за винятком спорів боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (абзац четвертий частини восьмої статті 23 Закону), розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК, з урахуванням особливостей, встановлених Законом, у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ. За наслідком розгляду зазначених майнових спорів по суті господарський суд виносить ухвалу (задоволення заяви, відмова у задоволенні заяви (повністю або частково).

Отже, враховуючи вищенаведені приписи, колегія суддів відзначає, що дана справа хоч й розглядається в порядку позовного провадження, проте, при її розгляді слід враховувати особливості, встановлені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що сторонами у справі про банкрутство є конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), боржник (банкрут); учасниками у справі про банкрутство є сторони, забезпечені кредитори, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство.

Отже, з врахуванням того, що при розгляді даної справи повинні застосовуватись особливості передбачені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд першої інстанції повинен був в рамках даного позовного провадження повідомити сторін та учасників провадження у справі про банкрутство ПАТ "Таврійська будівельна компанія" про розгляд позовної заяви ОСОБА_2 до боржника.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3, 4-4 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Розгляд справ у господарських судах відкритий, за винятком випадків, коли це суперечить вимогам щодо охорони державної, комерційної або банківської таємниці, або коли сторони чи одна з сторін обгрунтовано вимагають конфіденційного розгляду справи і подають відповідне клопотання до початку розгляду справи по суті.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Проте, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, вищенаведених вимог чинного законодавства не дотримався та допустив порушення норм процесуального права, що, в свою чергу, позбавило права учасників провадження у справі про банкрутство ПАТ "Таврійська будівельна компанія" на висловлення своєї позиції, у тому числі погодження або заперечення позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "Таврійська будівельна компанія", оскільки матеріали справи не містять доказів того, що господарським судом належним чином виконано обов'язок щодо повідомлення учасників провадження у справі про банкрутство ПАТ "Таврійська будівельна компанія" про час, дату та місце розгляду даної справи.

Згідно з п.2 ч.3 ст.104 ГПК України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо справу розглянуто господарським судом за відсутністю будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про місце засідання суду.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Херсонської області від 26.08.2016 підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.3 ст.104 ГПК України у зв'язку з порушенням норм процесуального права.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада по 10 березня 2016 року в розмірі 21588,22 грн., колегія суддів зазначає наступне.

В силу ч.1 ст.21 КЗпП України, власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме табелю обліку робочого часу ПАТ "Таврійська будівельна компанія" за листопад 2014, ОСОБА_2 працював 01 та 02 листопада 2014, однак, у день звільнення 03 листопада позивач не працював.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивач на протязі усього часу не звертався до ПАТ "Таврійська будівельна компанія" з вимогою про розрахунок заробітної плати та інших платежів, що мають бути сплачені позивачеві відповідачем.

До того ж, як свідчать матеріали справи, ПАТ "Таврійська будівельна компанія" у період з 10.11.2014 по 19.01.2015 було повністю погашено заборгованість з заробітної плати перед ОСОБА_2. Останній ж платіж, який було здійснено відповідачем 10.03.2016 у сумі 1737 грн. 28 коп. не є заробітною платою та складається з компенсації за невикористану відпустку та затримку виплати заробітної плати.

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України та того, що позивач, який не працював у день звільнення не пред'являв до відповідача вимогу про здійснення розрахунку та відповідач самостійно погасив існуючу заборгованість з заробітної плати у період з 10.11.2014 по 19.01.2015, колегія суддів вважає, що позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на те, що у день звільнення ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом від 03 листопада 2014 року про звільнення, отримав трудову книжку, що на його думку спростовує висновки про неявку його за розрахунком у день звільнення та свідчить про не виконання роботодавцем вимоги ст. 116 КЗпП України, оскільки, як вже було зазначено вище, у матеріалах справи міститься табель обліку робочого часу ПАТ "Таврійська будівельна компанія" з якого вбачається, що у день звільнення 03 листопада позивач не працював. Разом з цим, матеріали справи не містять та апелянтом не надано доказів на підтвердження того, що позивач саме у день звільнення був ознайомлений з наказом від 03 листопада 2014 року про звільнення та отримав трудову книжку.

Не заслуговують на увагу й посилання скаржника на те, що на рахунок позивача кошти надійшли 10 березня 2016 року, а звернення до господарського суду відбулося 10 червня 2016 року, у зв'язку з чим, скаржник, посилаючись на рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі №1-5/2012 вважає, що строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли, оскільки, під час перегляду справи в апеляційному порядку було встановлено, що позивач в день звільнення не працював та в подальшому з вимогою про здійснення розрахунку до відповідача не звертався, а тому строки на які посилається скаржник у даному випадку не застосовуються.

Щодо заявленої позивачем моральної шкоди слід зазначити наступне.

При зверненні з позовною заявою, позивачем було заявлено моральну шкоду у розмірі 5000 грн., яку останній обґрунтовує тим, що він не отримував заробітну плату протягом двох років та саме через затримку по виплаті заробітної плати змушений був звільнитися. У зв'язку зі значною затримкою заробітної плати відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, був змушений економити на лікуванні, харчах, одязі. Не мав змоги забезпечувати родину, що призвело до значних душевних переживань. Завдану моральну шкоду позивач обумовив моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу положень ст.ст. 269, 270 ЦК України, право на повагу до гідності та честі віднесене до особистих немайнових прав фізичної особи, тобто прав, які не мають економічного змісту.

Відповідно до ст. 271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Отже, реалізація зазначених особистих немайнових прав фізичною особою не можлива в сфері, що виходить за межі її праватного життя, зокрема в сфері господарських правовідносин.

Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Однак, судова колегія відзначає, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження зв'язку між діями відповідача та моральною шкодою позивача. Не обґрунтовано позивачем й розмір шкоди та не надано доказів на його підтвердження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги у частині стягнення 5000 грн. спричиненої моральної шкоди задоволенню не підлягають та відхиляються судом.

Разом з цим, судова колегія вважає неправомірним висновок місцевого господарського суду щодо залишення даних вимог без розгляду на підставі пункту 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, з наступних підстав.

Так, місцевим господарським судом зазначено, що позивачем не сплачено судовий збір у встановленому чинним законодавством розмірі. При цьому суд зазначив, що пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі лише у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Судова колегія Одеського апеляційного господарського суду відзначає, що п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, на який послався суд першої інстанції як на підставу залишення без розгляду позовних вимог про стягнення моральної шкоди, передбачає повернення позовної заяви з підстав ненадання доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі та застосовується на стадії розгляду питання щодо прийняття або повернення позовної заяви. Разом з цим, підстави залишення позовної заяви без розгляду визначені ст.81 ГПК України.

Так, ст. 81 ГПК України визначено, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано; у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк; позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору; громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

Отже, положенням ст. 81 ГПК України не передбачено залишення без розгляду позовних вимог у разі не сплати позивачем судового збору.

Колегія суддів також відзначає, що ані при прийнятті позовної заяви до провадження, ані іншими процесуальними документами у справи суд першої інстанції не зобов'язував позивача надати докази сплати судового збору.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції залишаючи без розгляду позовні вимоги про стягнення моральної школи припустився порушення норм процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення в цій частині.

Щодо судового збору, що підлягав сплаті за подання позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів відзначає наступне.

Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Разом з цим, приписи Закону України "Про судовий збір" не містять положень щодо звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення моральної шкоди, а тому, позивач (апелянт) мав сплатити до суду першої інстанції судовий збір за подання позову про стягнення моральної шкоди у загальному порядку, що передбачений Закону України "Про судовий збір".

Частиною 1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже, з урахуванням того, що позивачем було заявлено до стягнення моральну шкоду у розмірі 5000 грн., останній повинен був сплатити судовий збір у вищезазначеному порядку та розмірі, а саме 1378 грн.

Пунктом 4 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Однак, звертаючись до суду апеляційної інстанції, позивачем не було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 29.09.2016 було зобов'язано апелянта надати суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у встановленому Законом України "Про судовий збір" порядку та розмірі.

Копію даної ухвали було отримано апелянтом 06.10.2016 та його представником ОСОБА_3 06.10.2016, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення від 03.10.2016.

Проте, судовий збір за подання апеляційної скарги скаржником сплачено не було.

Отже, відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, судова колегія вбачає за необхідне стягнути з позивача до Державного бюджету України судовий збір, що підлягав сплаті за подання позовної заяви про стягнення моральної шкоди до суду першої інстанції та судовий збір за подання апеляційної скарги за рішення господарського суду Херсонської області від 26.08.2016.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що господарським судом Одеської області при прийнятті оскаржуваного рішення не було в повному обсязі враховано усі обставини справи, порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню, а у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Розподіл судових витрат здійснено на підставі положень ст.ст. 44,49 ГПК України.

Керуючись статтями 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Херсонської області від 26.08.2016 скасувати.

У позові відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України 1378 грн. за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України 1515 грн. 80 коп. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Херсонської області видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Воронюк О.Л.

Суддя Жеков В.І.