КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2016 р. Справа№ 910/11398/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Потольчак А.А.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Лан"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 03.08.2016р.

у справі №910/11398/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Лан"

до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" в особі

"Зарічного" відділення ПУАТ "ФІДОБАНК" у м. Суми

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Лан" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" в особі "Зарічного" відділення Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" у м. Суми про зобов'язання вчинити дії, а саме: виконати умови укладеного між сторонами договору банківського рахунку №425890 від 12.11.2013р. в частині виконання платіжних доручень від 20.05.2016р. №772 на суму 5 200,00 грн. (військовий збір з заробітної плати за першу половину травня 2016 року), від 20.05.2016р. №773 на суму 90 000,00 грн. (єдиний внесок 22% заробітної плати за першу половину 2016 року), від 20.05.2016р. №774 на суму 74 800,00 грн. (податок з доходів найманих працівників з заробітної плати за першу половину травня 2016 року).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору банківського рахунку №425890 від 12.11.2013р. не виконав вищевказані платіжні доручення позивача, чим порушив права останнього.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. Зокрема, відповідач посилався на наступне:

- платіжні доручення позивача не могли бути виконані у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації та початком процедури ліквідації відповідача;

- задоволення вимог позивача суперечить Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням. Позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст. 36 Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т. ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації;

- юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , тому на них не поширюється виняток з обмеження, встановленого п. 1 ч. 5 ст. 36 названого Закону.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2016р. у справі №910/11398/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2016р. у справі №910/11398/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися позивачем під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Коршун Н.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.10.2016р.

27.10.2016р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.10.2016р., у зв'язку із перебуванням судді Коршун Н.М. у відпустці з 24.10.2016р., для розгляду справи №910/13398/16 було визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І. та призначено справ до розгляду в судовому засіданні на 27.10.2016р.

В судове засідання 27.10.2016р. представники сторін не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 17.11.2016р.

В судовому засіданні 17.11.2016р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник позивача в судове засідання 17.11.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.11.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

12.11.2013р. між позивачем, як клієнтом, та відповідачем, як банком, було укладено договір банківського рахунку №425890 (далі - Договір банківського рахунку) (том справи - 1, аркуші справи - 6-10).

Відповідно до умов Договору банківського рахунку (п.п.1.1, 1.4) банк відкриває поточний рахунок/-ки в національній валюті України та іноземних валютах (далі - рахунок) за заявою про відкриття поточного рахунку клієнта з поданням до банку необхідних документів відповідно до вимог чинного законодавства України та в порядку, передбаченому нормативно-правовими актами Національного банку України (далі - банківські правила). Рахунок відкривається банком клієнту для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору, банківських правил, вимог законодавства України, а також за допомогою дебетових і кредитових платіжних інструментів, що застосовуються у міжнародній банківській практиці.

В розділі 2 Договору наведені права та обов'язки сторін, згідно з п.п.2.1, 2.2,2.31, 2.32 якого клієнт, зокрема, має право самостійно розпоряджатися коштами на рахунку з дотриманням вимог чинного законодавства України та банківських правил (у т.ч. щодо здійснення інвестиційної діяльності в Україні - у випадку відкриття інвестиційного рахунку), за винятком обмеження розпорядження рахунком відповідно до чинного законодавства України; вимагати від банку своєчасного та повного здійснення розрахунково-касового обслуговування.

Банк, зокрема, бере на себе зобов'язання приймати та зараховувати на рахунок клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування та видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком, передбачених законодавством України та банківськими правилами; забезпечувати своєчасне зарахування коштів на рахунок клієнта за умови правильності заповнення в розрахункових документах, що надійшли до банку на користь клієнта, реквізитів, передбачених банківськими правилами (номер рахунку, ідентифікаційний код, тощо).

Відповідно до чинного законодавства України та банківських правил клієнт здійснює безготівкові розрахунки у межах України за допомогою відповідних платіжних інструментів (п.4.1 Договору банківського рахунку).

В п.7.1 Договору банківського рахунку передбачено, що останній укладений на невизначений строк і набуває чинності з дати його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що 20.05.2016р. за допомогою програмного забезпечення клієнт-банк він відправив відповідачу для виконання платіжні доручення №772 від 20.05.2016р. на суму 5 200,00 грн. (військовий збір з заробітної плати за першу половину травня 2016 року); №773 від 20.05.2016р. на суму 90 000,00 грн. (єдиний внесок 22% заробітної плати за першу половину 2016 року); №774 від 20.05.2016р. на суму 74 800,00 грн. (податок з доходів найманих працівників з заробітної плати за першу половину травня 2016 року).

Вказані платіжні доручення були прийняті відповідачем, але в порушення умов укладеного між сторонами Договору банківського рахунку, не виконані.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушує норми чинного законодавства України та укладений між сторонами договір, а також обмежує право позивача на розпорядження своїми грошовими коштами, що знаходяться на рахунку, відкритому у відповідача.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд зобов'язати відповідача здійснити розрахунково-касові операції по перерахуванню грошових коштів на підставі платіжних доручень №772 від 20.05.2016р., №773 від 20.05.2016р. та №774 від 20.05.2016р.

Місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позову повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ст. 1066 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що 20.05.2016р. через комплекс "Клієнт-Банк" позивачем було передано платіжні доручення №772 від 20.05.2016р., №773 від 20.05.2016р. та №774 від 20.05.2016р. на перерахування з рахунку позивача грошових коштів на загальну суму 170 000,00 грн.

Натомість платіжні доручення позивача були залишені відповідачем без виконання, що не заперечується сторонами.

Посилаючись на те, що відповідач фактично обмежує право позивача на розпорядження своїми грошовими коштами, позивач просив суд зобов'язати відповідача здійснити перерахування грошових коштів на підставі вищезгаданих платіжних документів на загальну суму 170 000,00 грн.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити.

В ст. 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України «Про банки і банківську діяльність», який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

20.05.2016р. Національним банком України було прийнято рішення №8 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" до категорії неплатоспроможних" (том справи - 1, аркуш справи - 28-29).

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №184 від 20.05.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 30-31) вирішено:

- розпочати процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 20.05.2016р. по 19.06.2016р. (включно);

- призначити уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делегувати всі повноваження тимчасового адміністратора відповідача, визначені законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, ст. ст. 37-39, Коваленку О.В., провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків строком на один місця з 20.05.2016р. по 19.06.2016р. (включно).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №959 від 09.06.2016р. "Щодо продовження строку тимчасової адміністрації у ПУАТ "ФІДОБАНК" (том справи - 1, аркуш справи - 32) було продовжено строк тимчасової адміністрації у відповідача з 20.06.2016р. по 19.07.2016р. (включно) та продовжено повноваження уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Коваленку О.В. з 20.06.2016р. по 19.07.2016р. (включно).

18.07.2016р. правлінням Національного банку України було прийнято рішення №142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», яким вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати відповідача.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Відповідно до ч.ч.5. 6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №291 від 19.07.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 70) розпочато процедуру ліквідації відповідача з 20.07.2016р. по 19.07.2018р. включно.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та НБУ (http://www.bank.gov.ua/control/uk/index).

Тобто, наразі у відповідача триває ліквідаційна процедура.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду в процесі здійснення тимчасової адміністрації у відповідача.

Процедура з виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу ліквідацією банку є процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

В ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом.

Після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з п.1 ч.6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вкладником в розумінні названого Закону є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Вкладом є кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. Банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

В ч.ч.1, 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій та відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що на підставі укладеного між сторонами Договору банківського рахунку у відповідача виникли зобов'язання перед позивачем, зокрема, щодо виконання розпорядження позивача про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Як уже зазначалося вище, відповідно до п.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема, щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку між сторонами склалися зобов'язальні відносини на підставі договору банківського рахунку, які носять майново-грошовий характер, а тому позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку із введенням у відповідача тимчасової адміністрації, а відповідач є боржнком (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14 та постановах Вищого господарського суду України від 16.09.2014р. у справі № 910/7157/14, від 02.12.2014р. у справі №910/10423/14, від 23.12.2014р. у справі №910/9228/14, від 29.04.2015р. у справі №910/5560/14).

Відповідно до ст. ст. 45, 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. З дня призначення уповноваженої особи Фонду: припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку; відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону; втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

З наведеного випливає, що задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до ст. 52 цього Закону.

Заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів наведені в ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури. Уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

На час вирішення місцевим господарським судом спору у даній справі та винесення оскаржуваного позивачем рішення було розпочато процедуру ліквідації відповідача, як юридичної особи. З урахуванням наведеного, позивач повинен був дотриматися спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до відповідача (банку) та їх задоволення в порядку і черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається.

Під час перегляду даної справи колегією суддів, зокрема, враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України у справі №6-1123цс16 від 13.06.2016р., відповідно до якої у разі, якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Предметом розгляду у даній справі є зобов'язання відповідача перерахувати кошти з рахунків позивача.

Згідно зі ст.ст. 47, 51 «Про банки і банківську діяльність» відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах та відповідно здійснення розрахункових банківських операцій є банківською послугою. Банк має право здійснювані банківську діяльність шляхом надання банківських послуг виключно на підставі банківської ліцензії.

Оскільки 18.07.2016р. було відкликано ліцензію у відповідача, то останній в будь-якому випадку не має ані права, ані можливості виконувати розрахункові документи, в тому числі по рахунках позивача.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Лан" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2016р. у справі №910/11398/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/11398/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк