РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2016Справа №910/26146/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Укравтомехбудлізинг"
до1)Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України 2)Державного підприємства "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" 3)Приватного підприємства "Фастторг-2009"
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів
Відділ Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві
провизнання прилюдних (електронних) торгів недійсними
Суддя Т.Ю.Трофименко

Представники:

Від позивача: Портяник С.Ф. по довіреності № б/н від 11.01.16 р.

Від відповідача-1: не з'явились

Від відповідача-2: Пустовит А.С. по довіреності № 02-07/03 від 12.08.16 р.

Від відповідача-3: Добровольський Я.В. по довіреності № 02.02.16 р.

Від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю"Укравтомехбудлізинг" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (надалі по тексту - відповідач-1), Державного підприємства "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" (надалі по тексту - відповідач-2) та Приватного підприємства "Фастторг-2009" (надалі по тексту - відповідач-3) про визнання прилюдних (електронних) торгів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що електронні торги з реалізації нерухомого майна, що належить Державному підприємству "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні", а саме: дослідно-виробничого випробувального комплексу, загальною площею 7 967,50 кв.м., що розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/р, урочище "Сваром'я", оформлені протоколом №75748 проведення електронних торгів від 23.04.2015 року, відбулися з порушенням приписів чинного законодавства України під час підготовки до їх проведення, зокрема, Закону України "Про управління об'єктами державної власності", Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 у справі № 910/26146/15 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсними електронні торги з реалізації нерухомого майна, що належить Державному підприємству "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні", а саме: дослідно-виробничого випробувального комплексу, загальною площею 7 967,50 кв.м., що розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/р, урочище "Сваром'я", які проведені 23.04.2015 року Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України та оформлені протоколом № 75748 проведення електронних торгів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016, Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтомехбудлізинг" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, відповідно до якої скаржник просив суд скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 у справі № 910/26146/15.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.09.2016 у справі № 910/26146/15 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтомехбудлізинг" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 у справі № 910/26146/15 скасовано, а справу № 910/26146/15 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду міста Києва справу № 910/26146/15 передано на новий розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Суддею Трофименко Т.Ю. справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду на 03.10.2016.

Представники відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Сторони вимог ухвали суду від 20.09.2016 не виконали.

Розгляд справи було відкладено на 02.11.2016.

У судовому засіданні 02.11.2016 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-2 02.11.2016 через загальний відділ діловодства подав клопотання про визнання позову, а в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги визнав.

Представник відповідача-3 проти позову заперечував.

Представники відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

У удовому засіданні оголошено перерву до 21.11.2016.

18.11.2016 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача-2 надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача - Державного підприємства «Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні» на належного - Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві.

Присутні у судовому засіданні представник учасників судового процесу надали усні пояснення щодо даного клопотання.

Представник позивача проти клопотання про заміну неналежного відповідача заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання (абз.2 п. 1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України»).

Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання про заміну неналежного відповідача.

Представник позивача 18.11.2016 через загальний відділ діловодства одав додаткові обґрунтування позовних вимог, а в судовому засіданні надав додаткові усні пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

У судовому засіданні представник відповідача-2 надав додаткові пояснення у справі, відповідно до яких позовні вимоги визнав з підстав, викладених у заяві про визнання позову, поданій 18.11.2016 через загальний відділ діловодства суду.

Представник відповідача-3 21.11.2016 через загальний відділ діловодства суду подав письмові пояснення у справі, а в судовому засіданні надав усні пояснення у справі, відповідно до яких проти позову заперечував та зазначив, що здійснення державною виконавчою службою дій та прийняття рішень, направлених на звернення стягнення на майно позивача, які є предметом оскарження у справі не суперечить положенням Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», оскільки звернення стягнення на майно позивача було здійснено на підставі виконавчих документів про стягнення заробітної плати, а відповідно до абз. 2 ст. 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 року № 2864-ІІІ мораторій не поширюється на примусову реалізацію майна державних підприємств, якщо таке відсудження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника за рішенням щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами.

Представник відповідача-1 та третьої особи в судове засідання 21.11.2016 не з'явились. Від відповідача-1 та третьої особи заяв та клопотань процесуального характеру, на час проведення судових засідань до суду не надходило.

Відповідач-1 та третя особа належним чином повідомлені про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши позов, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та вивчивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представник позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані докази та оглянувши їх оригінали в судових засіданнях, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 року № 656/5 з 01.05.2014 року у місті Києві запроваджено реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів.

За змістом пункту 1 розділу І Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 року № 656/5 (надалі - Тимчасовий порядок), електронні торги - прилюдні торги, що здійснюються в електронній формі в Системі (інформаційна система, що забезпечує здійснення в електронній формі процесів подання й обробки заявок на участь в електронних торгах, проведення електронних торгів з реалізації арештованого державними виконавцями майна, обробку інформації про електронні торги).

З метою реалізації майна відділом Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві підготовлено заявку на реалізацію арештованого майна, до якої було додано наступні документи: копія посвідчення № 73/10-13 виданого 02.10.2013 року, копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.11.2013 року, копія акту опису й арешту майна від 26.01.2015 року, копія постанови про призначення експерта від 28.01.2015 року, копія висновку з незалежної оцінки майна - дослідно-виробничий випробувальний комплекс, загальною площею 7 967,50 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Лебедівка, с/рада Лебедівська, урочище "Сваром`я", копія плану нерухомого майна - дослідно-виробничого випробувального комплексу, загальною площею 7 967,50 кв.м.

23.03.2015 року на веб-сайті електронних торгів організатором торгів - Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України було розміщено інформаційне повідомлення про електронні торги з реалізації спірного майна. Електронні торги призначено на 23.04.2015 року о 09:00 год. Реєстраційним номером лота визначено № 56615. Стартовою ціною продажу встановлено 2 481 369,00 грн., розмір гарантійного внеску 124 068,45 грн., крок аукціону 24 813,69 грн.

23.04.2015 року проведено електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить Державному підприємству "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні", а саме: дослідно-виробничого випробувального комплексу, загальною площею 7 967,50 кв.м., що розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/р, урочище "Сваром'я", оформлені протоколом № 75748 проведення електронних торгів.

Відповідно до протоколу №75748 проведення електронних торгів, переможцем торгів визнано Приватне підприємство "Фастторг-2009", у зв'язку з поданням ним найвищої цінової пропозиції в розмірі 3 622 798,74 грн. 23.04.2015 року о 23:59:59 год.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що електронні торги з реалізації нерухомого майна, що належить Державному підприємству "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні", а саме: дослідно-виробничого випробувального комплексу, загальною площею 7 967,50 кв.м., що розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/р, урочище "Сваром'я", оформлені протоколом №75748 проведення електронних торгів від 23.04.2015, відбулися з порушенням встановленого Законом України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" мораторію. Крім того, в процесі реалізації нерухомого майна, що належить державному підприємству порушено вимоги Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, тобто, дії осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Під час проведення прилюдних торгів продавець та учасники торгів у встановленому законом порядку певними діями (ціновими пропозиціями) визначають переможця торгів та ціну продажу майна, в результаті чого переможець торгів набуває право на придбання об'єкту. Результатом проведення прилюдних торгів є визначення покупця - переможця аукціону та завершення процедури торгів шляхом підписання протоколу ліцитатором та покупцем, який одержав право на придбання об'єкта. Факт затвердження протоколу торгів має юридичне значення в аспекті виникнення підстав для подальшої сплати коштів за придбане майно, оформлення органом виконавчої служби відповідного акта та видачі покупцеві свідоцтва про придбання майна. При цьому оформлення окремого договору купівлі-продажу майна законом не передбачено.

Тобто, аукціон (прилюдні торги) за своєю правовою природою є багатостороннім правочином, оскільки в ньому мають місце всі елементи, притаманні правочину, та може бути визнаний недійсним на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочинів.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 року №6-116цс12.

Як встановлено постановою Вищого господарського суду України від 09.09.2016 у справі № 910/26146/15, результати прилюдних торгів, які полягають у визначенні переможця і оформленні протоколу породжують правові наслідки у вигляді переходу права власності на майно під час проведення прилюдних торгів і є складовою частиною правочину щодо купівлі-продажу майна з прилюдних торгів. Тому позовні вимоги про визнання недійсними результатів прилюдних торгів мають заявлятися у формі процесуальної співучасті як відповідачів до трьох юридичних осіб Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (спеціалізованої організації, яка проводила торги), Державного підприємства "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" (власника майна) та Приватного підприємства "Фастторг-2009" (переможця торгів).

З урахуванням наведенного, Товариством "Укравтомехбудлізинг" при зверненні з позовом у даній справі обрано належний спосіб захисту порушеного (оспорюваного) права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності електронних торгів позивачем зазначено недотримання Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" під час реалізації вищезазначеного майна позивача.

За змістом статті 1 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державного підприємства.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Також слід врахувати, що Конституційний Суд України у пункті 3.3 рішення від 10.06.2003 року у справі № 1-11/2003 за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" (справа про мораторій на примусову реалізацію майна) роз'яснив, що за змістом статті 2 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" мораторій не поширюється на відчуження рухомого та іншого майна підприємств, що не забезпечує ведення їх виробничої діяльності, а також на продаж об'єктів нерухомого майна та інших засобів виробництва, що забезпечують виробничу діяльність підприємства-боржника у процедурі його санації (статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Згідно з частиною 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку № 7 "Основні засоби" затвердженим наказом Міністерством фінансів України від 27.04.2000 року № 92, визначено засади формування в бухгалтерському обліку підприємства інформації про основні засоби, необоротні матеріальні активи та незавершені капітальні інвестиції.

Фактичне використання чи невикористання цього майна у господарській діяльності підприємства в силу Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" не має визначального значення.

Таким чином, дія мораторію не поширюється тільки на оборотні активи, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців із дати складення балансу.

Згідно статуту Державного підприємства "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні" підприємство засноване на державній власності згідно з наказом Міністерства енергетики та електрифікації України від 02.12.1993 року № 176 "Про створення Головного підприємства Державного науково-виробничного об'єднання "Укренергоресурси" належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, створеного відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року № 1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади".

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.12.2004 року, виданого Лебедівською сільською радою дослідно-виробничий випробувальний комплекс, що знаходиться за адресою Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/р, урочище "Сваром'я" належить державі в особі Верховної Ради України (Головне підприємство Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут нетрадиційної енергетики та електротехніки, правонаступником якого є Державне підприємство "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні"), форма власності - загальнодержавна.

З огляду на вид і склад майна, яке було реалізоване з прилюдних торгів на нього поширювалася дія мораторію в силу Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна".

Із наявних в матеріалах справи копій матеріалів виконавчого провадження №4101551, в межах якого було проведено оскаржувані торги, вбачається, що воно є зведеним та стосується як стягнення коштів на користь фізичних осіб в якості погашення заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 1 886 281,42 грн., так і стягнення коштів на користь юридичних осіб за рішеннями судів в якості погашення невиконаних господарських зобов'язань перед останніми, що підтверджується в т.ч. наявною в матеріалах спірного виконавчого провадження постановою про перевірку законності виконавчого провадження від 17.11.2014 року.

Спірне майно було продано на оскаржуваних торгах за 3 622 798,74 грн.

Зважаючи на те, що отримані за наслідками проведення спірних торгів кошти будуть спрямовані на погашення заборгованості в межах зведеного виконавчого провадження № 4101551, а саме: як погашення завборгованості з виплати заробітних плат, так і на погашення заборгованості перед юридичними особами за рішеннями судів, виконання яких підпадає під дію встановленого Законом України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" мораторію, то реалізація майна з прилюдних торгів відбулася з порушенням встановленого мораторію, а тому укладена за результатами таких торгів угода не відповідає вимогам закону.

За таких обставин, виконавче провадження № 4101551 із включенням до нього виконавчих документів про стягнення боргів, які підпадають під дію мораторію, призвело до недотримання заборони на примусову реалізацію майна державного підприємства, так як розмежувати у реалізованому майні частину, яка стосується задоволення вимог, що не підпадають під дію мораторію, фактично неможливо.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року № 3-262гс15.

Водночас, згідно з ч. 3. ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, за змістом частин 1, 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1. Ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

В силу вимог частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (п. 1 ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні, зокрема, того яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З наведених положень законодавства України вбачається, що звернення особи з позовом до господарського суду має бути направлене на захист її порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Обґрунтування наявності відповідних обставин покладено на позивача.

В свою чергу господарський суд, приймаючи справу до провадження, повинен з'ясувати наявність у позивача порушеного або оспорюваного права, охоронюваного законом інтересу за захистом якого звернувся позивач до господарського суду.

Позивач у додаткових обґрунтуванням до позовних вимог зазначив, що звернення ТОВ «Укравтомехбудлізинг» з відповідним позовом до господарського суду направлене на захист його порушуваних і охоронюваних законом інтересів та з метою виття передбачених Господарським процесуальним кодексом України та іншим діючим законодавством України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Також, ним додатково зазначено, що ТОВ «Укравтомехбудлізинг» було учасником прилюдних (електронних) торгів під номером « 5» з реалізації арештованого нерухомого майна на оспорюваних електронних торгах.

Факт участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтомехбудлізинг» у електронних торгах 23.04.2015, оформлених протоколом № 75748 проведення електронних торгів, встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 у справі № 910/11033/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015, та набрало законної сили 13.10.2015.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

ГПК перелічує такі факти залежно від того, суд якої юрисдикції виніс судовий акт:

а) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі (за винятком встановлених рішенням третейського суду);

б) встановлені вироком у кримінальному провадженні (постановою суду у справі про адміністративне правопорушення) питання, чи мало місце діяння та чи вчинене воно особою, при розгляді господарської справи про правові наслідки дій чи бездіяльності цієї винної особи

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про преюдиційність факту участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтомехбудлізинг» 23.04.2015 у електронних торгах, з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить Державному підприємству "Державний науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут інноваційних технологій в енергетиці та енергозбереженні", а саме: дослідно-виробничого випробувального комплексу, загальною площею 7 967,50 кв.м., що розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/р, урочище "Сваром'я", оформлені протоколом № 75748 проведення електронних торгів.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви Товариства "Укравтомехбудлізинг" та наданих позивачем додаткових обґрунтувань, позивачем не наведено обґрунтувань того яким чином результати спірних прилюдних (електронних) торгів порушують права або законні інтереси заявника. Також, позивачем не наведено жодного факту порушення його прав як учасника електронних торгів при здійсненні самої процедури проведення електронних торгів.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Зважаючи на те, що позивачем не наведено обґрунтувань порушення його законного права чи інтересу суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір, відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.11.2016р.

Суддя Т.Ю. Трофименко