КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа№ 910/13823/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тищенко А.І.

Суліма В.В.

за участю представників сторін:

від ОСОБА_2: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 у справі № 910/13823/16 (суддя Паламар П.І.)

за позовом ОСОБА_2

до 1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

2. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: Чернявська Олена Степанівна

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Чернявська Олена Степанівна про:

- зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: Чернявської Олени Степанівни включити ОСОБА_2 до переліку вкладників ПАТ «Фінанси і Кредит», які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку № 2600.7.0.127308.01 від 16.10.2008, укладеного між ТОВ фірма «Ізоляція-К» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»;

- зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_2 до переліку та Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку № 2600.7.0.127308.01 від 16.10.2008, укладеного між ТОВ фірма «Ізоляція-К» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у розмірі 168 871,11 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 на підставі п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_2.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що відповідно до ст.ст. 1, 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачем і відповідачем - можуть бути підприємства, установи, організації інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, а також державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавчими актами України. З матеріалів слідує, що частину позовних вимог заявлено до Чернявської Олени Степанівни як уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (уповноважена особа). Відповідно до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа не наділена самостійною дієздатністю, а діє, залежно від характеру відносин від імені або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, або неплатоспроможного банку як його керівник. З урахування зазначених положень процесуального та матеріального права уповноважена особа як фізична особа стороною у господарському процесі бути не може. За наявності у позивача вимог до цієї особи такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Таким чином, позивачем заявлено кілька вимог, частину з яких належить розглядати за правилами господарського, а частину - цивільного судочинства. Вирішення питання про підвідомчість господарському суду зазначеної справи залежить від того, чи підвідомчі суду кожна із заявлених вимог. Оскільки заяву в частині вимог до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Чернявської Олени Степанівни не належить розглядати за правилами господарського судочинства, у прийнятті позову відповідно до вимог п.1 ст. 62 ГПК України слід відмовити.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати, а матеріали позовної заяви направити до розгляду в суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, зроблені судом в оскаржуваній ухвалі, не відповідають обставинам справи, оскаржувана апелянтом ухвала прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/13823/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 розподілено для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Сулім В.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2016 поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 у справі № 910/13823/16 прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.12.2016.

В судове засідання 01.12.2016 апелянт представників не направив, причин неявки суд не повідомив. В судове засідання 01.12.2016 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб представників не направив, причин неявки суд не повідомив. В судове засідання 01.12.2016 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: Чернявська Олена Степанівна представників не направила, причин неявки суд не повідомила. Про розгляд справи апелянта та відповідачі повідомлені належним чином.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, встановленого ч. 2 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що вимогами процесуального закону не передбачено право суду самостійно продовжити строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними матеріалами оскарження.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Чернявська Олена Степанівна про:

- зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: Чернявської Олени Степанівни включити ОСОБА_2 до переліку вкладників ПАТ «Фінанси і Кредит», які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку № 2600.7.0.127308.01 від 16.10.2008, укладеного між ТОВ фірма «Ізоляція-К» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»;

- зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_2 до переліку та Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку № 2600.7.0.127308.01 від 16.10.2008, укладеного між ТОВ фірма «Ізоляція-К» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у розмірі 168 871,11 грн.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним на підставі укладеного з ТОВ «фірма Ізоляція» договору про відступлення права вимоги від 29.08.2015, набуто право вимоги до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в сумі 168 871,11 грн., і відповідно, у позивача наявне право вимоги вказаних коштів. В свою чергу, 17.09.2015 на підставі постанови Правління НБУ від 17.09.2015 № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яким запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 18.09.2015 по 17.12.2015, призначено Уповноважену особу Фонду та делеговано їй відповідні повноваження. Постановою Правління НБУ від 17.12.2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Позивач надіслав на адресу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомлення про відступлення права вимоги, та надіслав на адресу Фонду заяву про сплату гарантованої суми відшкодування на підставі договору про відступлення права вимоги від 29.08.2015. На звернення позивача, Уповноважена особа не надіслала ніякого повідомлення про реагування на звернення позивача про включення його до реєстру вкладників, у зв'язку з чим вважає таку бездіяльність протиправною і такою, що суперечить Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивач вважає, що він є кредитором банку, права якого на кошти, набуті на правомірних підставах (договорі) порушуються відповідачами.

Отже, спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди (договору про відступлення права вимоги від 29.08.2015, а попередньо - договору банківського рахунку особою, яка відступила позивачу право вимоги), право позивача на кошти (яке є майном) - є порушеним на його думку, й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати кошти від імені сторони правочину та вчинити на виконання такого обов'язку певні дії.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до ст. 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Згідно зі ст. 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Як зазначено в п. 14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Отже, справи, де позивачем і/або відповідачем є не юридична особа, господарським судам не підвідомчі, за виключенням випадків, прямо передбачених законодавчими актами України (наприклад, корпоративні спори), стороною яких можуть виступати фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, оскільки позивач - фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, звернулася за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, зважаючи на суб'єктний склад даного спору, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, і має розглядатися в порядку цивільного, а не господарського судочинства.

Правова позиція стосовно того, що відповідні спори підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, наведена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі №6-2309цс16.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції було обгрунтовано відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Чернявська Олена Степанівна про зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: Чернявської Олени Степанівни включити ОСОБА_2 до переліку вкладників ПАТ «Фінанси і Кредит», які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку № 2600.7.0.127308.01 від 16.10.2008, укладеного між ТОВ фірма «Ізоляція-К» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_2 до переліку та Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку № 2600.7.0.127308.01 від 16.10.2008, укладеного між ТОВ фірма «Ізоляція-К» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у розмірі 168 871,11 грн., про що винесено відповідну ухвалу з посиланням на припис п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції наведених в оскаржуваній ухвалі, а тому відсутні підстави для скасування або зміни ухвали Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 у справі № 910/13823/16.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. (ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. (ст. 43 ГПК України).

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законну та обґрунтовану ухвалу у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 у справі № 910/13823/16 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 у справі № 910/13823/16 - залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 у справі № 910/13823/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді А.І. Тищенко

В.В. Сулім