РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа № 918/1113/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Мельник О.В. ,

судді Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Берун О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ліквідатора відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" на ухвалу господарського суду Рівненської області від 25.10.2016р. у справі №918/1113/16 (суддя Марач В.В.)

за позовом відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" (м.Рівне)

до дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" (Рівненська обл., м. Сарни)

про стягнення 2 846 513, 07 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, представник за довіреністю від 11.01.2016р.;

відповідача - ОСОБА_2, представник за довіреністю від 25.10.2016р. №03;

Судом розяснено представникам права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" про стягнення заборгованості в розмірі 2 846 513, 07 грн.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 25.10.2016р. у справі №918/1113/16 в задоволенні клопотання відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" про розстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви відмовлено; позовну заяву повернуто позивачу без розгляду на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ліквідатор відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для розгляду до місцевого господарського суду.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що постановою господарського суду Рівненської області від 23.04.2014р. у справі №5019/2076/12 відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру стосовно підприємства, призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого ОСОБА_3 Так, в ході ліквідаційної процедури ліквідатору відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" стало відомо про дебіторську заборгованість дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" в розмірі 2 846 513, 07 грн., тому для захисту своїх прав і охоронюваних законом інтересів ліквідатор звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної заборгованості. Разом з тим, оскільки позивач не мав можливості здійснити сплату судового збору в повному обсязі у зв'язку з тим, що на його рахунках кошти відсутні, а підприємство є банкрутом, ним частково було сплачено судовий збір та заявлено клопотання про розстрочення сплати решти суми судового збору. Відмовляючи у задоволенні клопотання про розстрочення сплати судового збору судом першої інстанції не було враховано, що судовий збір позивачем частково було сплачено, станом на день подачі позовної заяви наявне майно банкрута не реалізоване. На думку скаржника, помилковим та необґрунтованим є твердження суду першої інстанції про те, що позивач не вказав у клопотанні про розстрочення сплати судового збору обставин, які свідчать про неможливість здійснити сплату судового збору у встановленому розмірі та не подав належних доказів. Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом необґрунтовано було повернуто позовну заяву у зв`язку з тим, що в позовній заяві не вказано підстав виникнення зобовязань відповідача та не зазначено доказів, що підтверджують позов, не зроблено обґрунтованого розрахунку. Судом першої інстанції жодним чином не надано оцінки клопотанню позивача про витребування доказів №01-20/621 від 21.10.2016р., у якому позивач просив витребувати у дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" договори, акти прийому-передачі, накладні, акти звірки заборгованості, укладені між відкритим акціонерним товариством "Сарненський комбінат хлібопродуктів" та дочірнім підприємством "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів", для підтвердження суми заборгованості у розмірі 2 846 513,07 грн., а також не надано оцінки долученим до позовної заяви копіям журналу-ордеру і відомостей по рахунку №377 за період з 01.01.2008р. по 31.03.2014р.

Дочірнє підприємство "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" подало до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №30677/16 від 29.11.2016р.), в якому відповідач зазначає, що в позовній заяві ліквідатора ВАТ "Сарненський комбінат хлібопродуктів" не зазначено підстав виникнення зобов'язань відповідача та не зазначено доказів, що підтверджують позов, не зроблено жодного обґрунтованого розрахунку. Суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що позивач не вказав у клопотанні про розстрочення сплати судового збору обставин, які свідчать про неможливість здійснити сплату судового збору у встановленому розмірі та не подав належних доказів цього. Крім того, як слідує з повідомлень про результати проведених аукціонів, які опубліковані на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України ліквідатором ОСОБА_3 реалізована значна частина майна банкрута, зокрема: 31.08.2016 року реалізовано Тепловоз ТГК-2 за ціною 166772,92 грн., 01.09.2016 року реалізовані транспортні засоби за ціною 111 000 грн., реалізовано столярний цех, зерносклад № 6,7 та зерносклад №8 за ціною 978 642,46 грн., склади зберігання №2 та №4 за ціною 322 962,62 грн. Проте, ліквідатор в апеляційній скарзі посилається на те, що станом на день подачі позовної заяви наявне майно банкрута не реалізовано, що не відповідає дійсності.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.11.2016р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу прийнято до провадження, зобовязано скаржника надати суду докази сплати судового збору у встановленому законом порядку в розмірі 1378 грн.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.11.2016р. зобов'язано позивача надати суду докази того, що на день подання позовної заяви, а також станом на 22.11.2016р. на рахунках позивача у банківських установах відсутні кошти для сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

На виконання вимог ухвали суду від 22.11.2016р., позивачем надано до суду інформацію про залишки коштів на рахунках відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" станом на 21.10.2016р., 01.11.2016р. та 29.11.2016р.

Представник скаржника в судовому засіданні 29.11.2016р. підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу передати на розгляд місцевому господарському суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.11.2016р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" про стягнення заборгованості в розмірі 2 846 513, 07 грн.

Позивач, обгрунтовуючи позов вказує, що в ході проведення інвентаризації розрахунків з покупцями, постачальниками та іншими кредиторами ліквідатором відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" встановлено дебіторську заборгованість дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" перед позивачем в розмірі 2 846 513, 07 грн., тому для захисту прав і охоронюваних законом інтересів товариства ліквідатор звернувся до суду з позовом.

Одночасно позивачем подано до суду першої інстанції клопотання про розстрочення сплати судового збору. Обгрунтовуючи вказане клопотання позивач зазначає, що постановою господарського суду Рівненської області від 23.04.2014 року у справі № 5019/2076/12 ВАТ "Сарненський комбінат хлібопродуктів" визнано банкрутом, підприємство банкрут не має можливості здійснити сплату судового збору в повному обсязі у зв'язку з тим, що на його рахунках кошти відсутні, тому ним частково було сплачено судовий збір та заявлено клопотання про розстрочення сплати решти суми судового збору.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 25.10.2016р. у справі №918/1113/16 в задоволенні клопотання відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" про розстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви відмовлено; позовну заяву повернуто позивачу без розгляду на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не вказав у клопотанні про розстрочення сплати судового збору обставин, які свідчили б про неможливість здійснити оплату судового збору у встановленому розмірі та не подано належних доказів. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що Закон України "Про судовий збір" не включає до переліку осіб, що звільнені від сплати судового збору, підприємства, що визнані банкрутом; сам факт визнання підприємства банкрутом не може свідчити про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а відсутність на рахунку підприємства коштів для сплати судового збору за подання позовної заяви не може свідчити про відсутність необхідної суми коштів, адже на підставі постанови господарського суду Рівненської області від 23.04.2014р. у справі № 5019/2076/12 виконується ліквідаційна процедура та вчиняються певні дії відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" і як наслідок здійснюється реалізація майна підприємства - позивача. Також, місцевим господарським судом зазначено, що в позовній заяві не вказано підстав виникнення зобов'язань відповідача, не зазначено доказів, що підтверджують позов та не зроблено обґрунтованого розрахунку.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи та неправильного застосування норм процесуального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 28.11.2013 N 12-рп/2013 гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.81 N R (81) 7: "Тією мірою, якою судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати" (пп. 12 п. D).

Законом України "Про судовий збір" визначено правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, відстрочення (розстрочення), звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до пп. 2, 4 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати, з позовів немайнового характеру 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, за подання позовної заяви до місцевого господарського суду позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 42 697, 70 грн., однак ним лише частково сплачено судовий збір в розмірі 1378 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 20.10.2016р. №72.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості.

У справі "Креуз проти Польщі" Європейський Суд з прав людини зазначив, що ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду (див. рішення від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Case of Kreuz v. Poland)", заява N 28249/95, п. 59). Більше того, Європейський Суд з прав людини вважає, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див., рішення суду від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, N 32, п. 25 - 26).

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Case of Kreuz v. Poland)", заява N 28249/95, п. 60).

Однак, Європейський Суд з прав людини підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", Reports 1998-IV, с. 1660, п. 72, та рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії", заява N 40765/02). При цьому, Європейський Суд з прав людини в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (див., рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір" суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Отже, чинне законодавство України надає судам дискреційні повноваження вирішувати питання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати. Однак, такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати вагомі підстави відмови у задоволенні заяв, оскільки відсутність обґрунтування, так само, як і безпідставна відмова, може стати перешкодою в реалізації права на доступ до суду, гарантованого у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 1 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" поняття неплатоспроможність визначено, як неспроможність суб'єкта підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати грошові зобов'язання перед кредиторами, в тому числі по заробітній платі, а також виконати зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) не інакше як через відновлення платоспроможності.

Законом України "Про відновлення неплатоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що процедура ліквідації - це припинення діяльності субєкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його ліквідаційної маси (майна, дебіторської заборгованості тощо).

Ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення дебіторської заборгованості банкруту; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, тощо.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою господарського суду Рівненської області від 23.04.2014р. у справі №5019/2076/12 відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру стосовно підприємства.

Позивачем, на підтвердження відсутності коштів для сплати судового збору надано інформацію про залишки коштів на його рахунках станом на 21.10.2016р., 01.11.2016р. та 29.11.2016р. Так, з наданих позивачем виписок вбачається, що у позивача були відсутні кошти для сплати в повному обсязі судового збору на день подання позовної заяви, апеляційної скарги, а також на день прийняття у справі рішення апеляційним судом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводів позивача про відсутність на його рахунках коштів та перебування його у стадії банкрутства, а також те, що судовий збір позивачем частково був сплачений.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що дана справа має важливе значення для позивача, оскільки стосується питання про стягнення коштів (дебіторської заборгованості з відповідача), а з матеріалів справи вбачається, що заявник через брак коштів на рахунках дійсно не має можливості сплатити судовий збір в повному обсязі, розмір якого значний, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач зазнав надмірного обмеження його права на доступ до суду, і у даному випадку суд першої інстанції мав всі підстави для розстрочення сплати судового збору.

При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає доводи відповідача стосовно того, що частина майна банкрута була реалізована, тому скаржник мав можливість сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі, оскільки матеріалами справи підтверджено відсутність коштів на його рахунках. При цьому, представник скаржника в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що у позивача відсутні відкриті рахунки в інших банківських установах.

Суд апеляційної інстанції також не погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви у зв`язку із тим, що в ній не вказано підстав виникнення зобовязань відповідача, не зазначено доказів, що підтверджують позов та не зроблено обґрунтованого розрахунку, враховуючи наступне.

Так, звертаючись до суду першої інстанції позивачем долучено до позовної заяви клопотання про витребування доказів №01-20/621 від 21.10.2016р., у якому він просить витребувати у дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" договори, акти прийому-передачі, накладні, акти звірки заборгованості, укладені між відкритим акціонерним товариством "Сарненський комбінат хлібопродуктів" та дочірнім підприємством "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" для підтвердження суми заборгованості у розмірі 2 846 513,07 грн., а також до позовної заяви долучено копії журналу-ордеру і відомостей по рахунку №377 за період з 01.01.2008р. по 31.03.2014р., якими позивач підтверджує свої вимоги.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18, якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Таким чином, суд першої інстанції в порядку підготовки справи до розгляду або ж на стадії розгляду справи міг витребувати у сторін належні докази, в тому числі, зобов`язати позивача надати додаткові обґрунтування до позову та обґрунтований розрахунок, однак повертаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції, всупереч ст. 19 Конституції України, обмежив позивача у захисті свого права і фактично ухилився від здійснення визначених законом повноважень.

Враховуючи викладене, ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною, у зв'язку з чим її слід скасувати, а справу передати до господарського суду Рівненської області для розгляду по суті.

Відповідно до п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013р. №7, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ліквідатора відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" на ухвалу господарського суду Рівненської області від 25.10.2016р. у справі №918/1113/16 - задоволити.

2. Ухвалу господарського суду Рівненської області від 25.10.2016р. у справі №918/1113/16 скасувати.

3. Справу передати на розгляд до господарського суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом XII-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.