РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2016Справа №910/15932/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014"

про визнання нікчемного правочину недійсним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Недотопа М.М. (довіреність № 57 від 30.08.2016)

від відповідача: Коновалов О.С. (довіреність б/н від 14.01.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" (відповідач), у якому просить суд визнати недійсним нікчемний договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до депозитного договору № DU1238/2014-1 від 26.06.2014, укладеного між ПАТ "Банк національний кредит" та ТОВ "ВГФ 2014" в частині незастосування заниженої процентної ставки при достроковому розірванні договору з ініціативи вкладника.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача Договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до Депозитного договору № DU 1238/2014-1 від 26.06.2014, укладеного між позивачем та відповідачем, є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'язку із чим банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 66 739,73 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2016 порушено провадження у справі № 910/15932/16 та призначено справу до розгляду на 20.09.2016.

19.09.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі, серед яки пояснення позивача щодо віднесення договору до нікчемних правочинів.

20.09.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, та зазначає, що на момент укладення договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 у банку не було майнової вимоги, від якої він міг би відмовитися, а тому договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014 не є нікчемним. Крім того, відповідач зазначає, що вищевказані правовідносини вже досліджувались Господарським судом міста Києва та Київським апеляційним господарським судом у справі № 910/502/16 та було встановлено, що договір про внесення змін від 27.06.2014 до Депозитного договору не є нікчемним.

В судове засідання 20.09.2016 з'явились представники позивача, відповідача та надали суду пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 відкладено розгляд справи № 910/15932/16 на 06.10.2016 та зобов'язано сторін надати документи по справі.

04.10.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

06.10.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

В судове засідання 06.10.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання 06.10.2016 не з'явився, проте, від нього надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Представник позивача надав пояснення щодо обставин справи та надав суду клопотання про продовження строку вирішення спору, яке просив суд задовольнити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2016 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/15932/16, розгляд справи відкладено на 10.11.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

07.11.2016 від позивача надійшли письмові пояснення, у яких останній зазначив, що окремих документів, у тому числі рішень про віднесення договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до Депозитного договору № DU 1238/2014-1 від 26.06.2014 від 26.06.2014 до категорії нікчемних не складалось, а інформацію стосовно виявленої нікчемності вказаного правочину було викладено у відповідному повідомленні та направлено до відома та виконання відповідачу.

Також 07.11.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив, у яких позивач зазначає, що внаслідок укладення спірного правочину банк відмовився від права утримати із суми депозиту, яка повертається вкладнику, різниці між сумою раніше сплачених вкладнику процентів та сумою процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, фактично сума майнових вимог, від яких відмовився банк в даному випадку становить 66 739,73 грн., що в результаті призвело до погіршення фінансового стану банку, порушило права третіх осіб: вкладників та кредиторів банку, вимоги яких повинні задовольнятися у черговості.

У судовому засіданні 10.11.2016 представник відповідача надав документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.11.2016 оголошено перерву до 22.11.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні 22.11.2016 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Враховуючи вищенаведене те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 22.11.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.06.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" (далі - вкладник) укладено договір про депозитний вклад «Стандартний» № DU1238/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) від 24.10.2014 (далі - Договір), відповідно до п. 2.1 якого вкладник передає, а банк приймає на депозитний рахунок №6004 в ПАТ «Банк національний кредит», МФО 320702, грошові кошти в сумі 500 000,00 грн. в національній валюті, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору, депозит розміщується на строк з 26.06.2014 по 27.06.2015 включно.

Згідно з п. 2.3 Договору, банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22,00% річних.

Положеннями п. 3.7 Договору встановлено, що вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику №6001 відкритий у банку. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

27.06.2014 між ПАТ "Банк Національний кредит" (банк) та ТОВ "ВГФ 2014" (вкладник) укладено Договір про внесення змін №1 (надалі - Договір про внесення змін) до Договору, яким було змінено п.3.7. Договору та викладено в наступній редакції: «вкладник має право після припинення дії договору застави майнових прав №04-1279/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014, звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Після припинення дії договору застави майнових прав №04-1279/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014 банк повертає суму депозиту та нарахованих відсотків протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника №6001/980, відкритий у Банку.

26.02.2015 відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове припинення депозитного договору № DU1238/2014-1 від 26.06.2014, у зв'язку з чим 28.08.15 банком були перераховані вкладнику грошові кошти в сумі 573 232,88 грн., з яких 500000,00 грн. депозиту та 73 232,88 грн. нарахованих відсотків, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку.

Позивач зазначає, що після запровадження у банку тимчасової адміністрації, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку та встановлено нікчемність Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до депозитного договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що Договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до Депозитного договору № DU 1238/2014-1 від 26.06.2014 є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'язку із чим банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 66 739,73 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним нікчемного договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до депозитного договору № DU1238/2014-1 від 26.06.2014, укладеного між ПАТ "Банк національний кредит" та ТОВ "ВГФ 2014" в частині незастосування заниженої процентної ставки при достроковому розірванні договору з ініціативи вкладника.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом укладений між банком та відповідачем договір про депозитний вклад "Стандартний" №DU1238/2014-1 за своєю правовою природою є договором банківського вкладу, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст.173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Стаття 1060 Цивільного кодексу України передбачає, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого Договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України (ч.1 статті 1061 ЦК України).

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно частини 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Так, судом встановлено, що згідно з договором про внесення змін №1 до депозитного договору від 27.06.2014 сторонами спору на власний розсуд було змінено пункт 3.7. договору, в тому числі, в частині незастосування зниженої відсоткової ставки у випадку його розірвання за ініціативою вкладника.

Тобто, під час внесення сторонами змін до депозитного договору на підставі договору про внесення змін №1, положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки за погодженням сторін були виключені із умов договору.

За доводами позивача, що не заперечується відповідачем, відповідач звернувся до позивача з листом від 26.02.2015, в якому просив достроково припинити дію Договору, за наслідками чого банком були повернуті відповідачу грошові кошти в сумі 573 232,88 грн., з яких 500 000,00 грн. депозиту та 73 232,88 грн. нарахованих відсотків.

Позивач вказує, що у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, банк відмовився від власних майнових прав.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Положеннями статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 № 2121-III передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

На підставі постанови Правління Національного банку України № 358 від 05.06.2015 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.06.2015 року "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит", згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Банк Національний кредит".

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 р. №563 розпочата процедура ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит".

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28.08.2015 р. та на виконання Постанови Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року № 563, розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича.

З моменту запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи, тобто з початком процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку і його ліквідації, до правовідносин з банком слід застосовувати положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним, всі інші закони України можуть застосовуватись лише в тій частині, що не суперечать положенням цього Закону.

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 № 4452-VI визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

02.10.2015 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк національний кредит" було направлено повідомлення № 10/15-12 від 02.10.2015 щодо встановлення факту нікчемності правочину, а саме Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № DU1238/2014-1 від 26.06.2014 з підстав, визначених п.1 ч.3 ст. 38 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'язку з чим банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату грошових коштів в розмірі 66 575,35 грн.

Разом з цим, суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази визнання спірного правочину нікчемним.

Так, в додаткових поясненнях позивача від 16.09.2016 вих. №04-08/3021, позивач зазначає, що 11 червня 2015 року на виконання положень ч.2 ст. 38 Закону, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк національний кредит" Онищуком Д.В. видано наказ № 39 від 11.06.2015 "Про перевірку договорів у ПАТ "Банк національний кредит", відповідно до якого створено комісію з перевірки договорів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку, на предмет виявлення правочинів (в тому числі договорів), виконання яких спричинило або могло спричинити погіршення фінансового стану банку, які відповідають критеріям, передбаченими ч.2 ст. 38 Закону. При цьому, матеріали справи не містять рішення (протоколів) тощо, які містили б перелік таких правочинів.

Судом, з метою повного та всебічного дослідження обставин справи ухвалами суду від 31.08.2016, 20.09.2016, 06.10.2016 було зобов'язано позивача надати документи на підтвердження віднесення договору № 1 від 27.06.2014 до категорії нікчемних, однак зазначені ухвали залишились без виконання позивачем.

Так, позивачем не було долучено до матеріалів справи копії наказу № 39 від 11.06.2015 "Про перевірку договорів у ПАТ "Банк національний кредит", відповідно до якого створено комісію з перевірки договорів, а також протоколу засідання такої комісії або іншого належного доказу на підтвердження своїх позовних вимог.

Враховуючи наведені вище положення, відсутність первинних документів на підтвердження нікчемності спірного правочину, суд дійшов висновку, що зазначене є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також судом встановлено, що згідно з договором про внесення змін №1 до депозитного договору від 07.06.2014 сторонами спору на власний розсуд було змінено пункт 3.7. договору, в тому числі, в частині незастосування зниженої відсоткової ставки у випадку його розірвання за ініціативою вкладника.

Вказані обставини встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 у справі № 910/502/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2016.

Суд зазначає, що питання нікчемності договору про внесення змін №1 від 27.06.2014 вже було предметом розгляду у справі № 910/502/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" про зобов'язання вчинити дії. Рішенням господарського суду м. Києва від 14.03.2016, що було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2016, встановлено відсутність підстав для встановлення недійсності нікчемного правочину.

Так, судами зазначено, що виплата банком відсотків за користування депозитом з розрахунку 22% річних є належним виконанням банком своїх зобов'язань за депозитним договором і не може вважатись відмовою банку від власних майнових вимог, тому підстави вважати договір про внесення змін №1 від 27.06.2015 нікчемним відсутні.

Статтею 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи положення ст.ст. 207, 215 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виклавши п. 3.7 Договору у новій редакції, сторони а власний розсуд дійшли згоди про відсутність у Договорі умови щодо виплати відсотків за депозитним договором за зменшеною відсотковою ставкою у разі дострокового розірвання Договору.

При цьому, банк, виплативши відсотки з розрахунку 22% річних належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за Договором. Виплата зазначених відсотків не може свідчити про відмову банку від власних майнових вимог, оскільки така виплата не суперечить нормам чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, внесенням сторонами змін до депозитного договору шляхом укладення Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014, щодо виключення можливості застосування зниженої відсоткової ставки у разі дострокового розірвання Договору, здійснено сторонами з дотриманням вимог законодавства на умовах, визначених на розсуд сторін, а укладення Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 не може розцінюватися як відмова банку від власних майнових вимог.

Крім того, позивачем не доведено, яким чином спірний правочин порушує права третіх осіб: вкладників та кредиторів банку та яким чином порушує черговість задоволення вимог кредиторів.

Таким чином з огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 та постанові Вищого господарського суду України від 15.11.2016 у справі № 910/502/16 обставини відсутності нікчемності спірного правочину, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування підстав для визнання недійсним нікчемного Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 в частині незастосування заниженої процентної ставки при достроковому розірвані договору з ініціативи вкладника. Обставини, які вказують на наявність ознак нікчемного правочину згідно статті 215 Цивільного кодексу України, відсутні.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання нікчемного правочину недійсним.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 28.11.2016.

Суддя С.О. Турчин