ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2016 р. Справа № 922/2781/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників

позивача - Корой В.Л. (дов. № 97 від 26.08.2016);

відповідача - ОСОБА_2 (дов. № 1 від 06.09.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецпроект", м. Дергачі, Харківська область (вх. №3001 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 25.10.16 р. у справі № 922/2781/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецпроект", м. Дергачі, Харківська область,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків,

про стягнення 65 051,07 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецпроект", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з позовною заявою про стягнення 3% річних в сумі 6759,41 грн. та інфляційних втрат в сумі 58291,66 грн. за неналежне виконання умов договору про надання послуг № 12П від 21.03.2012 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.10.2016р. (суддя Добреля Н.С.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016р. у справі № 922/2781/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення норм чинного законодавства.

В обґрунтування викладених вимог позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення позивача щодо порушення відповідачем строків оплати, встановлених договором у спірний період з 06.09.2013 по 18.05.2014, в зв'язку з чим позивачем було здійснено нарахування 3% річних та інфляційних. Крім того, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено наданий позивачем акт звірки, а також причини ненадання відповідачем свого варіанту акта.

24.11.2016 позивач звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати у відповідача та долучити до матеріалів справи завірений належним чином акт звірки взаєморозрахунків за договором від 21.03.2012 за весь період правовідносин.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, оскільки в силу ст. 33 ГПК України обов'язок доказування певних обставин в обґрунтування заявлених вимог та викладених заперечень покладається на сторони.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідними ухвалами господарського суду Харківської області сторонам, у тому числі відповідачу було тричі запропоновано надати суду підписаний обома сторонами акт звірки взаємних розрахунків, в той час, як у разі, коли стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

24.11.2016 позивач звернувся з клопотанням про долучення додаткових доказів та надав до матеріалів справи відповідні акти приймання-передачі робіт за період з 06.03.2012 по 08.08.2013, банківські виписки за період з 01.03.2012 по 31.12.201, платіжні доручення за період з 01.01.2013 по 21.08.2013.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судовому засіданні представник відповідача з наведеними позивачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 21.03.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецпроект" (позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (відповідач) було укладено договір про надання послуг № 12П.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ним було виконано зобов`язання щодо надання послуг відповідачу, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі робіт (надання послуг), відповідно до яких позивачем у період з 06.09.2013 року по 18.04.2014 року було надано відповідачу послуги з літографування жерсті на загальну суму 498213,20 грн.

За твердженням позивача, відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання та вказана сума була сплачена відповідачем із значними порушеннями строків оплати. У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за договором, позивачем було нараховано відповідачу 6759,41 грн. 3% річних та 58291,66 грн. інфляційних втрат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано до суду належних доказів порушення відповідачем строків оплати за спірним договором, оскільки не було надано усіх первинних документів бухгалтерського обліку, акту звірки взаємних розрахунків за весь період здійснення господарських операцій по договору, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача визнані судом необґрунтованими, не доведеними матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 6759,41 грн. та інфляційних втрат в сумі 58291,66 грн. за неналежне виконання умов договору про надання послуг № 12П від 21.03.2012 року.

За положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містяться в статі 193 Господарського кодексу України.

Згідно укладеного між сторонами по справі договору про надання послуг № 12П від 21.03.2012, позивач на умовах, викладених в розділах даного договору, зобов'язується надавати послуги по лакуванню та літографуванню листової жерсті, яка надається відповідачем, та передати її у власність відповідача.

Відповідно до п.1.2. договору, відповідач зобов'язується товар прийняти та оплатити позивачу його вартість.

Додатковою угодою від 01.01.2013 договір від 21.03.2012 № 12П було пролонговано до 31.12.2013. (Додаток № 2).

Додатковою угодою від 01.01.2014 договір від 21.03.2012 № 12П було пролонговано до 31.12.2014. (Додаток № 3).

Згідно з п.2.1. договору товар передається позивачу партіями на підставі документальної заявки, якою визначено асортимент, кількість та графік поставок.

Відповідно до п.3.1. договору, асортимент, кількість, технічні характеристики, ціна, загальна сума договору, строки поставки та оплати партій товару зазначаються у специфікаціях, які є невід'ємними частинами до даного договору.

Відповідно до гі.3.3. договору загальна сума даного договору визначається, як сукупна вартість партій товару, зазначених у специфікаціях, які є невід'ємними частинами до даного договору.

Згідно п.4.6. договору, факт передачі партії товару відповідачу підтверджується видатковою накладною.

Відповідно до п.5.1. договору розрахунок за поставлену партію товару проводиться на умовах товарного кредиту (відстрочка платежу) строком оплати 30 (тридцять) календарних днів з моменту передачі партії товару позивачу. Строк оплати партії товару вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ним було виконано зобов`язання щодо надання послуг відповідачу, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі робіт (надання послуг), відповідно до яких позивачем у період з 06.09.2013 року по 18.04.2014 року було надано відповідачу послуги з літографування жерсті на загальну суму 498213,20 грн. За твердженням позивача, відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання та вказана сума була сплачена відповідачем із значними порушеннями строків оплати.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції.

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, господарські операції господарюючих суб'єктів фіксуються та підтверджуються первинними документами, складеними та оформленими відповідно до вимог зазначеного Положення.

За умовами договору, розрахунок за товар проводиться на умовах товарного кредиту з моменту передачі партії товару, яка в силу п. 4.6 договору підтверджується видатковою накладною, яка є первинним документом бухгалтерського обліку.

Проте, позивачем не надано до суду документів первинного бухгалтерського обліку на підтвердження виконання умов п. 4.6, п. 5.1 договору.

Колегія суддів звертає увагу, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено складання акту приймання-передачі, до того ж за своєю природою акти приймання-передачі є лише документальним оформленням факту здійснення приймання-передачі товару (послуг) та не є документами первинного бухгалтерського обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було запропоновано сторонам надати усі документи первинного обліку, з метою становлення усіх господарських операцій по спірному договору. Також, судом неодноразово було запропоновано позивачу та відповідачу надати підписаний акт звірки взаємних розрахунків по спірному договору, із зазначенням дати надання послуг, строку встановленого на оплату та дати здійснення відповідачем розрахунку. Проте сторонами не було надано вказаних документів, що унеможливлює встановити об`єм господарських операцій, що були проведені по спірному договору та за якими з них здійснювались оплати відповідачем, а також встановити факт прострочення виконання зобов'язання відповідачем.

Якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Крім того, надані позивачем до суду апеляційної інстанції документи: акти приймання-передачі за період з 06.09.2013 по 08.08.2013, банківські виписки за період з 01.03.2012 по 31.12.201, платіжні доручення за період з 01.01.2013 по 21.08.2013, також не є первинними документами бухгалтерського обліку на підтвердження проведення певних господарських операцій.

До того ж, як вбачається з наданих відповідачем платіжних доручень, у деяких з них є посилання на договір від 21.03.2013 року, проте як вбачається з письмових пояснень відповідача та не заперечується позивачем, інших договорів крім договору № 12П від 21.03.2012 року між сторонами укладено не було. Також суд звертає увагу сторін, що у платіжних дорученнях відповідача зазначено лише номер та дату договору на підставі якого здійснюються оплати, проте не вказано дати рахунку за яким проводиться розрахунок. Відповідно до платіжних доручень, наданих відповідачем, останнім здійснювались оплати за спірним договором на більшу суму ніж вказано позивачем у позовній заяві.

Таким чином, надані позивачем документи на підтвердження позовних вимог не відповідають ознакам належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 32-36 ГПК України.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем строків оплати за спірним договором, оскільки не підтверджено первинними документами бухгалтерського обліку здійснення господарських операцій по договору, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, позивач ні під час вирішення спору у господарському суді Харківської області, ні під час розгляду його апеляційної скарги не надав жодного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності заявлених вимог. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги позивача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016 року.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецпроект", м. Дергачі, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016 по справі № 922/2781/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.