КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа№ 911/2412/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Титорчук С.Ф. - представник, дов. б/н від 04.01.2016;

від відповідача: Кондратенко К.В. - представник, дов.б/н від 08.01.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Норвік Україна"

на рішення господарського суду Київської області від 23.09.2016

у справі № 911/2412/16 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Норвік Україна"

до Фермерського господарства „Мрія"

про стягнення 500 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Київської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю „Норвік Україна" з позовом до Фермерського господарства „Мрія" про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розмірі 500 000,00 грн.

Рішенням від 23.09.2016 господарський суд Київської області у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду ТОВ „Норвік Україна" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області № 911/2412/16 від 23.09.2016 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Норвік Україна" на рішення господарського суду Київської області від 23.09.2016 року у справі № 911/2412/16 прийнято до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 08.11.2016 у судовому засіданні за участю представників сторін.

08.11.2016 позивач надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, яке після обговорення судова колегія задовольнила.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Норвік Україна" на рішення господарського суду Київської області від 23.09.2016 у справі № 911/2412/16 на 01.12.2016 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

У судовому засіданні 01.12.2016 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, зокрема, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 21.03.2011 між позивачем та відповідачем укладено договір доручення № 21/03-1Д, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого відповідач, за договором довіритель, доручає, а позивач, за договором повірений, зобов'язується від імені відповідача вчинити комплекс необхідних правочинів для облаштування на належній відповідачу земельній ділянці, зони зеленого туризму, а саме: пляжу із повним комплексом зручностей та комунікацій; позивач має забезпечити заходи необхідні для досягнення результату, в тому числі: розробку стилістики; розробку та затвердження проектної документації та бізнес-планів; отримання необхідних дозволів та погоджень; замовлення, закупівлю та/або виготовлення матеріалів, устаткування та інвентарю; залучення будівельних компаній або робітників; контроль за ходом робіт; фінансування робіт; прийняття виконаних робіт від контрагентів; введення об'єкту в експлуатацію, тощо.

Згідно із п.п. 4.1-4.3 договору № 21/03-1Д позивач у 5-ти денний термін після досягнення результатів визначених у п. 1.1 договору, зобов'язаний подати відповідачу письмовий звіт з додатком підтверджувальних документів як фінансового так й іншого характеру; подання звіту не залежить від вимоги відповідача та надання йому інформації про хід виконання договору; відповідач зобов'язаний прийняти звіт позивача та затвердити його в термін 5 днів; за наявності заперечень за звітом відповідач повинен повідомити про них позивача.

Відповідно до п.п. 5.1-5.4 договору № 21/03-1Д ціна за договором складається із загальної вартості правочинів вчинених за участю позивача на виконання договору та вартості послуг позивача; відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу всі витрати вчинені останнім (позивачем); відповідач зобов'язаний оплатити послуги позивача в розмірі визначеному в додатковій угоді; відповідач повинен сплатити позивачу суми, визначені п.п. 5.2, 5.3 договору, не пізніше п`яти днів з моменту затвердження звіту довірителем.

Додатковою угодою № 1 до договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011 сторони дійшли згоди, що відповідач зобов'язаний оплатити послуги позивача в розмірі 2 500 000,00 грн.

Згідно із п. 2.2 договору № 21/03-1Д, в редакції додаткової угоди № 2 від 30.12.2011 до договору, договір укладено строком до 31.12.2013.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач на виконання умов договору після досягнення результатів визначених п. 1.1. договору № 21/03-1Д направив відповідачу звіт від 01.07.2012 по зазначеному договору.

Таким чином, позивач виконав свої зобов'язання за договором № 21/03-1Д, однак, відповідач, всупереч умовам договору, не виконує свого обов'язку та не затверджує звіт повіреного, у зв'язку із чим позивач вважає, що йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, які підлягають відшкодуванню відповідачем.

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя (ст. 1001 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Згідно із ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до ст. 1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення; довіритель зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення; довіритель зобов'язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв'язку з виконанням доручення; довіритель зобов'язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Київської області від 30.03.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2016 у справі № 911/394/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Норвік Україна" до Фермерського господарства "Мрія" про спонукання до виконання умов договору, у задоволенні позову відмовлено та встановлено, що позивачем не доведений факт виконання умов договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011 та всіх дій, зазначених в звіті повіреного від 01.07.2012, а тому відсутні правові підстави зобов`язувати відповідача затверджувати зазначений звіт повіреного.

Крім того, рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2015 у справі № 911/5484/14 за позовом ФГ "Мрія" до ТОВ "Норвік Україна" про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками встановлений факт незаконного користування ТОВ "Норвік Україна" земельними ділянками площею 10,335 га в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що вказана земельна ділянка огороджена залізобетонним парканом та має двоє металевих воріт для входу/виходу, що на вказаній земельній ділянці розміщені: прохідна з вертушкою, будівля Міні-Бар, дерев'яний майданчик біля літнього кафе, навіс над печами (хліб-лаваш), літнє кафе (навіс, кухня, бар), роздягальня з душовим піддоном № 1, будівля Бікіні-Бар (заготовочна, бойлерна, кухня, бар, обідня зала), навіс-шезлонг (6 шт.), роздягальня з душовим піддоном № 2, громадський туалет на 5 місць, металевий склад, огорожа металева з воротами, зовнішнє освітлення, дерев'яні доріжки, стійки під парасольки (165 шт.), вигрібні ями (4 шт.), мобільні будиночки (5 шт.), майданчик для стоянки автомобілів з в'їздом до центрального входу.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2015 у справі № 911/5484/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Норвік Україна" усунути перешкоди в користуванні Фермерському господарству "Мрія" земельними ділянками шляхом звільнення самостійно зайнятих земельних ділянок загальною площею 10,335 га, що розташовані в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Норвік Україна" привести земельні ділянки загальною площею 10,335 га, що розташовані в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, у відповідний придатний для використання стан за цільовим призначенням, звільнивши від належного йому майна, в тому числі споруд та будівель шляхом їх знесення за власний кошт.

Предметом позову у справі № 911/2412/16 є вимоги про стягнення з відповідача 500 000,00 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтями 623 ЦК України та 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно із ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суд зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 09.07.2014 у справі № 912/518/13 та від 16.06.2014 у справі № 905/6318/13.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - шкоди (збитків); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Однак позивачем не доведено усіх чотирьох умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: не зазначено в чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, в чому саме полягає завдана шкода, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача з наявністю збитків у позивача, не доведено вини відповідача. Позивачем, належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду того, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які полягали у не прийнятті та не затвердженні звіту повіреного від 01.07.2012 до договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011, позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 500 000,00 грн., протиправності дій відповідача щодо незатвердження звіту повіреного, причинного зв'язку такої поведінки із заподіянням збитків, як необхідних складових збитків.

Як зазначено у п. 3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" у вирішенні спорів про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди суди повинні дослідити, чи могли такі збитки бути реально понесені кредитором та чи вживав кредитор заходів щодо їх відшкодування. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Втім, позивачем жодним чином не доведена реальність понесених збитків, тієї обставини, що збитки позивача не є абстрактними та не доведено, що позивач міг і повинен був отримати доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Суд відзначає, що позивачем не доведено як наявність причинно-наслідкового зв'язку між діяльністю відповідача та завданими збитками, так і самого факту понесення позивачем збитків у заявленому до стягнення розмірі.

Отже, підсумовуючи викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що обставини справи у їх сукупності свідчать про безпідставність і необґрунтованість заявленого позову, а тому погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у його задоволенні в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем подано заяву № 19616/16 від 23.09.2016, в якій відповідач просив суд застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи; отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Апеляційний господарський суд встановив, що право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду, не порушені, тому господарським судом першої інстанції правомірно відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо порушення норм матеріального та процесуального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Норвік Україна» на рішення господарського суду Київської області від 23.09.2016 у справі № 911/2412/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 23.09.2016 у справі № 911/2412/16 залишити без змін.

3. Справу № 911/2412/16 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім