ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2016 р. Справа № 922/2834/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Істоміна О.А. , суддя Пушай В.І.

при секретарі Кузнєцова І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс Схід Компані" (вх. №2861 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.16 у справі №922/2834/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Вільногірськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс Схід Компані", м.Харків

про стягнення 131264,18 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс Схід Компані" про стягнення заборгованості в сумі 131264,18 грн., з яких 82312,50 грн. основного боргу, 39166,34 грн. пені, 2736,00 грн. 3% річних та 7049,34 грн. інфляційних втрат , судові витрати позивач просив суд покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.10.2016 року у справі № 922/2834/16 (суддя Добреля Н.С.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантіс Схід Компані» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 82312,50 грн. основного боргу, пеню в розмірі 27233,11 грн., 3% річних в сумі 2736,00 грн., інфляційні втрати в сумі 6699,49 грн. та 1784,72 грн. витрат зі сплати судового збору. В частині стягнення 349,85 грн. інфляційних втрат та 11933,23 грн. пені в задоволенні позову відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить скасувати рішення господарського суду повністю та прийняти нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі зазначив, суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, що призвело до позбавлення можливості участі у судовому засіданні відповідача у справі та надання заперечень з обґрунтовано правовою позицією.

Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач просить розглянути справу у судовому засіданні 21.11.2016р за наявними документами, з урахуванням пояснень, що викладені у відзиві, без участі представника позивача, в зв'язку з неможливістю з'явитися в судове засідання.

У відзиві зазначив, що судом першої інстанції вірно застосовано норми процесуального та матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано висновки в рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що подана відповідачем апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави зазначені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з неможливістю прибуття в судове засідання директора, який знаходиться у відрядженні.

Колегія суддів вважає, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, так як явка представника відповідача не визнана обов'язковою, правова позиція відповідача викладена у апеляційній скарзі, відповідач мав можливість направити в судове засідання іншого представника, нез'явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 16.06.2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлантіс Схід Компані» (відповідач) було укладено договір №160615, у відповідності до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу послуги з експлуатації техніки, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити їх вартість та на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що перелік техніки, послуги з експлуатації якої можуть бути надані на умовах діючого Договору, а також вартість послуг з експлуатації кожної одиниці визначається в Додатку №1, який підписується представниками обох Сторін та є невід'ємною частиною цього Договору.

У Додатку №1 до договору сторони встановили, що послуга за Договором надається навантажувачем-екскаватором Caterpillar 428F. При цьому сторони встановили ціну послуги у розмірі 425,00 грн/машиногодина.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що факт надання послуг та об'єм фіксується сторонами шляхом підписання акту здачі-прийняття наданих послуг.

Пунктами 3.3.,3.4 договору встановлено, що оплата за виконані послуги за договором провадиться відповідачем не пізніше 10 календарних днів після підписання сторонами Акту здачі-прийняття наданих послуг; оплата за договором здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

На виконання своїх зобов'язань за договором позивачем відповідачу надано послуги на загальну суму 119 212,50 грн., що підтверджується Актом №ПА/1-00000046 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 01.07.2015 р. на суму 23800,00 грн. без ПДВ, Актом №ПА/1-00000054 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03.08.2016 р. на суму 78412,50 грн. без ПДВ, Актом №ПА/1-00000060 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28.08.2015 р. на суму 17000,00 грн. без ПДВ.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порушення взятих на себе зобов'язань за договором, відповідач здійснив оплату наданих позивачем послуг частково, у сумі 36 900 грн., що підтверджується банківськими виписками від 06.07.2015р. на суму 11 900 грн. та від 07.12.2015 року на суму 25 000 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг в повному обсязі, що у відповідача утворилась заборгованість в сумі 82312,50 грн.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором № 160615 у розмірі 82312,50 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства, розрахунок інфляційних втрат здійснюється не за окремі дні, а в середньому за місяць.

Суд першої інстанції обґрунтовано, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, нарахованих позивачем встановив, що останнім невірно встановлено індекс інфляції на суму заборгованості за актом № ПА/1-00000054 від 03.08.2015 року та актом № ПА/1-00000060 від 28.08.2015 року.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 6699,49 грн підлягають задоволенню, та в частині стягнення 349,85 грн. відмовив в задоволенні позову, у зв`язку з необґрунтованістю.

Суд першої інстанції обґрунтовано, приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, задовольнив позовну вимогу в частині стягнення 3% річних в сумі 2736,00 грн.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у випадку порушення строків здійснення платежів по цьому договору (несплати, неповної сплати) відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Пеня розраховується від вартості невиконаного зобов`язання за кожний день прострочення оплати.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд першої інстанції при перевірці правильності нарахування позивачем пені в сумі 39166,34 грн. обґрунтовано встановив, що позивачем невірно визначено період нарахування.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Згідно з п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що в даному випадку позивачем перевищено період нарахування пені, встановлений п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо нарахування пені на суму заборгованості за актом № ПА/1-00000054 від 03.08.2015 року та актом № ПА/1-00000060 від 28.08.2015 року.

Суд першої інстанції правомірно, задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 27233,11 грн., та відмовив в частині стягнення пені в сумі 11933,23 грн., у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Колегія суддів вважає посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема несвоєчасне отримання керівником відповідача ухвали суду від 26.09.2016р.,що призвело до позбавлення можливості участі у судовому засіданні відповідача у справі та надання заперечень - необґрунтованим, оскільки відповідач не надав доказів несвоєчасного отримання ухвали суди від 26.09.2016р., зазначена ухвала вручена відповідачу 29.09.2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №025902.

Як свідчать матеріали справи ухвалами господарського суду Харківської області від 29.08.16р.;19.09.16р.;26.09.16 р. розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням відповідача, витребуваних документів відповідач не надав, сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року №475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Суд першої інстанції правомірно, враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, враховуючи створені судом усі належні умови для надання доказів у справі обгрунтовано розглянув справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви відповідача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 526, 611, 612, 623-629, 901 ЦК України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.10.16 у справі №922/2834/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 24.11.16

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пушай В.І.