КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа№ 910/15137/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 04.10.2016

у справі № 910/15137/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНС»

до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон»,

про визнання недійсною третейської угоди,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Поліщук Ю.В. - представник (довіреність №02-36/2490 від 02.10.2015);

від третьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНС» (надалі - ТОВ «СІТІ ТРАНС», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі - ПАТ «Укрсоцбанк», відповідач) про визнання недійсною третейської угоди, яка міститься в пункті 6.1. договору кредиту від 17.10.2013 №150AS1 у зв'язку з недодержанням сторонами правочину вимог, необхідних для його чинності, встановлених частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2016 було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон» (надалі - ТОВ «Агенство безпеки «Легіон», третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 у справі №910/15137/16 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «СІТІ ТРАНС» у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 скасувати та ухвалити нове рішення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Чорногуз М.Г., розгляд справи призначено на 01.12.2016.

У зв'язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, протоколом про автоматичну зміну складу колегії суддів справа № 910/15137/16 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я. та ухвалою від 01.12.2016 апеляційна скарга прийнята до провадження у визначеному складі суду.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні 01.12.2016 представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Позивач та третя особа своїх уповноважених представників у судове засідання не направили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення даним особам відповідних поштових відправлень.

Крім того, у матеріалах справи наявний витяг із офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» з інформацією про час та місце судового засідання у справі №910/15137/16.

Вислухавши думку представника відповідача щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноважених представників позивача та третьої особи, колегія суддів, порадившись, ухвалила здійснити розгляд справи за наявними у ній матеріалами та за відсутності зазначених учасників судового процесу.

01.12.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 17.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (в тексті договору - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіті Транс» (в тексті договору - позичальник) був укладений договір кредиту №150AS1, відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 1 608 800,00 грн зі сплатою 17,4 процентів річних та комісій в розмірі та порядку, визначеними тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 1 до цього договору, що є невід'ємною частиною договору, та порядком повернення кредиту рівними частинами, періодично - до 05 числа кожного місяця, а саме, починаючи з 05 листопада 2013 року в сумі 32 832,65 грн та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом не пізніше 16 жовтня 2017 року в сумі 32 832,65 грн на умовах, визначених договором (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 6.1. договору всі спори та розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, а також будь-які інші спори, що стосуються даного договору становлять предмет спору та підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» () згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди і з яким сторони ознайомились. Найменування сторін та їх місцезнаходження у цій третейській угоді відповідають найменуванню сторін та їх місцезнаходженню за даним договором. Місце і дата укладення цієї третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору.

Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (пункт 8.5. договору).

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав, що при укладенні третейської угоди у вигляді застереження в кредитному договорі сторонами не було дотримано вимог статті 18 Закону України «Про третейські суди», положення пункту 6.1. договору суперечать вимогам статті 12 вказаного Закону, а тому наявні підстави для визнання вказаного третейського застереження недійсним.

Крім того, як стверджує позивач, підписання трейської угоди, викладеної в пункті 6.1. договору, було здійснено директором ТОВ «СІТІ ТРАНС» помилково та не відповідає волевиявленню позивача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного третейського застереження недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, підписавши договір з третейським застереженням, позивач підтвердив згоду зі всіма умовами договору, як істотними згідно з чинним цивільним та господарським законодавством, так і з визначеними сторонами договору.

Щодо тверджень апелянта про невідповідність оспорюваної третейської угоди вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди» колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Аналіз зазначеної статті свідчить про те, що регламент третейського суду є частиною угоди, сторони зобов'язані керуватись регламентом третейського суду, незалежно від того, чи він оформлений на паперовому носії як додаток до договору чи ні.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

Так, регламент третейського суду визначає порядок розгляду справи в цьому суді і сторони не можуть за домовленістю між собою його змінювати. Крім того, чинним законодавством не передбачено обов'язку будь-якої сторони третейської угоди повідомляти іншу сторону про порядок розгляду справи в третейському суді.

Постійно діючий Третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Союз інверсторів України» створений та діє на основі Закону України «Про третейські суди», Положення про Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків та Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інверсторів України», які є відкритими для доступу та з якими кожна сторона має рівні права на ознайомлення у Третейському суді або на сайті суду.

Крім того, в пункті 6.1. договору зазначено, що сторони договору ознайомились зі змістом регламенту третейського суду, а отже посилання позивача на те, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» не був частиною договору кредиту та не надавався позивачу для ознайомлення під час підписання договору як підстава для задоволення позову необґрунтовані.

Судова колегія погоджується також з висновком місцевого суду про те, що законом не встановлено, а також сторонами кредитного договору не передбачено обов'язку ПАТ «Укрсоцбанк» ознайомлювати позивача з Регламентом третейського суду або додавати його у якості додатку до договору, що містить третейське застереження.

Щодо тверджень позивача про порушенння третейським застереженням вимог пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» колегія суддів зазначає заступне.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 вказаного Закону третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Транс» є юридичною особою та не може вважатися споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Судова колегія також відзначає, що третейське застереження у кредитному договорі не суперечить чинному законодавству, оскільки обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів та не поширюються на інші спори, зокрема на спори про захист прав банківських установ, що випливають з кредитних договорів, а також прав позичальників, не пов'язаних із захистом прав споживачів.

Доводи позивача про обмеження його конституційного права на судовий захист компетентним судом, уповноваженим здійснювати правосуддя, у зв'язку з включенням до договору третейського застереження, викладеного у пункті 6.2 договору, відхиляються колегією суддів як необгрунтовані з огляду на те, що обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спору не є порушенням права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008, гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64).

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підписавши договір, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з пунктом 6.1. договору. Останній на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей, як це передбачено частиною 4 статті 181 Господарського кодексу України.

Таким чином, сторонами під час укладання третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі кредиту №150AS1 від 17.10.2013 були дотримані вимоги статті 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність третейського застереження, викладеного у пункті 6.2. договору, та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 у справі №910/15137/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 у справі №910/15137/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 у справі №910/15137/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/15137/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська