номер провадження справи 13/88/16-33/79/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 Справа № 908/2352/16

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

про стягнення 6484,23 грн.

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - довіреність № 2290 від 28.09.2016 р.

від відповідача: ОСОБА_4 - довіреність № 547 від 05.04.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в господарський суд Запорізької області із позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованості в сумі 6484,23грн., з яких: сума 4023,40грн. основного боргу, сума 203,70грн. 3% річних та сума 2257,13грн. втрат від інфляції.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на те, що вартість отриманого відповідачем від позивача згідно видаткової накладної № В-00016985 від 23.12.2014 р. товару (канцелярські вироби) на загальну суму 4023,40 грн. до теперішнього часу не оплачена. При цьому зауважує, що надане відповідачем платіжне доручення № 719 від 29.01.2015 р. не може бути розцінене в якості належного доказу виконання грошового зобов'язання з оплати товару, оскільки сплату були здійснено не на рахунок, зазначений у рахунку-фактурі, а на розрахунковий рахунок позивача, який на час здійснення банківської операції був закритий. Невиконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті товару, за доводами позивача, є підставою для покладення на останнього додаткової відповідальності у вигляді передбачених ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляції. Посилаючись на приписи статей 93, 526, 625 ЦК України та ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.09.2016 р. (суддею Серкіз В.Г.) порушено провадження у справі № 908/2352/16, судове засідання призначено на 03.10.2016 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 2-1 ГПК України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 р., через закінчення повноважень судді Серкіза В.Г., справу № 908/2352/16 передано на розгляд судді Мірошниченку М.В.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.09.2016 р. прийнято справу № 908/2352/16 до свого провадження суддею Мірошниченко М.В., розгляд справи призначено на 25.10.2016 р.

Ухвалою від 25.10.2016 р., на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 29.11.2016 р.

03.10.2016 р. канцелярією господарського суду отримано письмові заперечення на позов, в яких відповідач зазначає, що ним не було допущено порушення грошового зобов'язання перед позивачем, оскільки платіжним дорученням № 719 від 29.01.2015р. відповідач сплатив суму 4023,40грн. на рахунок позивача у ПАТ "Енергобанк". При цьому вказує, що на зазначений рахунок ним раніше неодноразово перераховувалися кошти і про закриття рахунку його жодним чином не повідомлено. Кошти на розрахунковий рахунок відповідача не поверталися, про що свідчить виписка по рахунку з 29.01.2015 р. по 15.02.2015 р. Разом з тим ФОП ОСОБА_2, зауважує, що в даному випадку він є неналежним відповідачем у справі, оскільки у разі недотримання вимог абз. 2 п. 22.6 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідальність за шкоду, заподіяну суб'єктам переказу, покладається на банк, що обслуговує отримувача.

За клопотання відповідача, ухвалою суду від 25.10.2016р. в порядку ст. 38 ГПК України, було направлено запит до ПАТ "Енергобанк", Відділення № 2 ПАТ "Енергобанк" в м. Запоріжжя щодо надання письмової інформації, а саме: 1) чи мав місце факт повернення (або неповернення) ПАТ "Енергобанк" на рахунок ФОП ОСОБА_2, код НОМЕР_1 (рах. № НОМЕР_3, МФО 313399 у ЗРУ ПАТ КБ "Приватбанк" м.Запоріжжя) грошових коштів у сумі 4023,40 грн., сплачених ним платіжним дорученням № 719 від 29.01.2015 р. на користь ФОП ОСОБА_1, код НОМЕР_2 на рахунок № НОМЕР_4 у ПАТ "Енергобанк"; 2) у разі неповернення грошових коштів у сумі 4023,40грн. на користь ФОП ОСОБА_2 (платника), повідомити суду правовий режим їх облікування, використання або перерахування на інший рахунок або на користь ФОП ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2).

09.11.2016 р. від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» отримано витребувану судом інформацію.

Згідно наданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» листом від 09.11.206 р. інформації, 29.01.2015 р. з розрахункового рахунку ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 4023,40 грн. У зв'язку з тим, що поточний рахунок отримувача НОМЕР_4 ФОП ОСОБА_1 було закрито, зазначена сума автоматично зарахована на транзитний рахунок 3720 «Кредитові суми до з'ясування» ПАТ «Енергобанк».

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у позовній заяві в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву в повному обсязі.

За клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 29.11.2016 р. прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 23.12.2014 р. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Продавцем, позивачем у справі) за видатковою накладною №В-00016985 було поставлено Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 (Покупцю, відповідачу у справі), а останнім прийнято товар (канцелярські вироби) на загальну суму 4023,40 грн.

Вказані обставини підтверджуються копією видаткової накладної № В-00016985 від 23.12.2014 р. (арк. справи 10).

На оплату товару позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № В-00016985 від 23.12.2014 р.

23.06.2016 р. позивачем на адресу відповідача направлено претензію за вих. № 282 з вимогою сплатити заборгованість. Претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Як вказує позивач, у визначений строк відповідачем вартість отриманого товару не сплачено, що стало підставою для звернення до суду та нарахування на суму заборгованості відсотків річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованості в сумі 6484,23грн., з яких: 4023,40грн. основного боргу, 203,70грн. 3% річних та 2257,13грн. втрат від інфляції, стали предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України, згідно з якою господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Відповідно до приписів ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом пунктів 2, 4 зазначеної статті, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 205 Цивільного кодексу України визначено:

1. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

2. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

3. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 Цивільного кодексу України закріплює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як випливає з матеріалів справи, на підставі двосторонньо підписаної видаткової накладної № В-00016985 від 23.12.2014 р. (арк. справи 10) між позивачем та відповідачем склалися господарські відносини, у розумінні ст. 202 ЦК України, що породили взаємні обов'язки, а саме обов'язки позивача полягають у поставці товару відповідачеві, а обов'язки відповідача - у прийнятті товару та його оплаті.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними вважаються умови, які є необхідними і достатніми для укладення договору. Перелік істотних умов безпосередньо залежить від виду конкретного договору.

В даному випадку, у спірній видатковій накладній міститься назва продукції, одиниця виміру, кількість, ціна та вартість товару, тобто всі відомості, які необхідні для укладення договору купівлі-продажу.

Таким чином, суд відзначає, що дії сторін в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства слід визнати діями, що породжують цивільні права і обов'язки, аналогічні зобов'язанням за договором купівлі-продажу. Ці дії згідно ст.ст. 11, 655, 692 ЦК України є підставою виникнення у відповідача обов'язку сплатити заборгованість за отриманий у позивача товар.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. В даному випадку ані законом, ані Договором (договір відсутній) інше не встановлено. Факт отримання товару за видатковою накладною підтверджений матеріалами справи.

Договір купівлі-продажу є оплатним - при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві ціну речі, яка обумовлена договором, двосторонньо зобов'язуючим - це обумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав та обов'язків: продавець зобов'язаний передати покупцеві певну річ, але вправі вимагати за це сплати певної ціни, а покупець, в свою чергу, зобов'язаний сплатити ціну, але вправі вимагати передачі йому проданої речі, а також консенсуальним, оскільки права та обов'язки сторін виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами.

Таким чином, виходячи із правової природи договору купівлі-продажу, з моменту отримання товару у покупця одночасно виникає зустрічне зобов'язання по оплаті переданого товару.

Обставини справи свідчать, що фактично між позивачем та відповідачем виникли взаємні обов'язки про поставку товару (купівлі-продажу) згідно двосторонньо підписаної накладної. Отже, з моменту підписання покупцем цієї видаткової накладної та отримання вказаного в ній товару у покупця виникло зобов'язання по сплаті ціни переданого йому товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання та передав відповідачу товар на суму 4023,40 грн. Вартість товару відповідач не оплатив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за отриманий від позивача по видатковій накладній товар, яка станом на момент розгляду справи становить 4023,40 грн.

Відносно доводів відповідача, що зобов'язання по оплаті припинилося зі сплатою платіжним дорученням № 719 від 29.01.2015р. суми 4023,40грн. на рахунок позивача у ПАТ "Енергобанк", суд зазначає наступне.

На оплату відповідачу позивачем було виставлено рахунок-фактуру № В-00016985 від 23.12.2014 р. на суму 4023,40 грн. В реквізитах постачальника ФОП ОСОБА_1 у зазначеному рахунку-фактурі вказано - р/р НОМЕР_4 в АБ «Полтава-Банк» м. Полтава, МФО 331489. Проте, замість сплати по зазначеним в рахунку-фактурі банківським реквізитам, відповідачем 29.01.2015 р. було сплачено грошові кошти на рахунок у ПАТ «Енергобанк», який було закрито 22.01.2015 р., що підтверджується повідомленням №21.1/33.1 від 22.01.2015 р.

Крім того, в самій видатковій накладній від 23.12.2014р. на передачу товару відповідачу, позивачем також було вказано платіжні реквізити для перерахування коштів за товар, а саме: р/р НОМЕР_4 в АБ «Полтава-Банк» м. Полтава, МФО 331489.

Таким чином, сплата грошових коштів на інший рахунок - у ПАТ «Енергобанк» (який вже було закрито позивачем), ніж зазначений позивачем в рахунку-фактурі №В-00016985 від 23.12.2014 року та видатковій накладній від 23.12.2014р., не може бути прийнятим судом в якості доказів належного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань з оплати товару, оскільки отримавши накладну та рахунок на оплату, тим самим відповідач прийняв зобов'язання сплатити кошти саме на вказаний у них рахунок.

Посилання відповідача, що він в даному випадку не є належним відповідачем у справі, суд відхиляє як необґрунтовані.

Так, відповідно до абз. 2 п. 22.6 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на приписи якого посилається відповідач, обслуговуючий отримувача банк у розрахунковому документі зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунка отримувача та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/реєстраційним (обліковим) номером платника податків/реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і зараховувати кошти на рахунок отримувача лише в разі їх збігу. У противному разі банк, що обслуговує отримувача, має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів. У разі неможливості встановлення належного отримувача банк, що обслуговує отримувача, зобов'язаний повернути кошти, переказані за цим документом, банку, що обслуговує платника, із зазначенням причини їх повернення. У разі недотримання вищезазначеної вимоги відповідальність за шкоду, заподіяну суб'єктам переказу, покладається на банк, що обслуговує отримувача.

Постановою Правління Національного банку України № 96 від 12.02.2015 р. ПАТ «Енергобанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2015р. №370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Енергобанк» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладників фізичних осіб від 12.06.2015 р. № 115 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк».

Згідно отриманої на запит суду від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» листом від 01.11.2016 р. (вих. № 2858/11) інформації, 29 січня 2015 р. з розрахункового рахунку ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 4023,40 грн., проте, у зв'язку з тим, що поточний рахунок отримувача НОМЕР_4 ФОП ОСОБА_1 було закрито, зазначена сума автоматично зарахована на транзитний рахунок 3720 «Кредитові суми до з'ясування» ПАТ «Енергобанк».

Разом з тим, жодних зобов'язань у ПАТ «Енергобанк» (банком отримувача) перед позивачем не виникло, оскільки його рахунок на час здійснення банківської операції було вже закрито. Зважаючи на приписи абз. 2 п. 22.6 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», після перевірки реквізитів отримувача та встановлення факту закриття рахунка останнього, банк зобов'язаний був повернути кошти, переказані за цим документом, банку, що обслуговує платника, із зазначенням причини їх повернення. Оскільки перераховані ним кошти відповідачу на розрахунковий рахунок не повернуто, останній не позбавлений права звернутися у встановленому законом порядку до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» з відповідною вимогою.

Тобто, в разі неповернення грошових коштів ПАТ «Енергобанк» банку платника (відповідача), у ПАТ «Енергобанк» виникає відповідальність саме перед відповідачем у справі, однак не перед позивачем. Таким чином відповідач у справі є належним.

Враховуючи вимоги ст. 599 ЦК України, згідно якої зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, суд вважає позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача суми 4023,40 грн. основного боргу обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Також, крім суми основного боргу позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 2257,13 грн. інфляційних втрат та 203,70 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем строків оплати отриманого товару та приписи чинного законодавства, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних заявлені позивачем обґрунтовано. При цьому, суд відзначає, що в силу приписів ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання незалежно від того, виникла така неможливість з його вини чи випадково. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Частина 2 статті 625 ЦК України визначає наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. По-перше, боржник на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. По-друге, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, наявність чи відсутність вини при стягненні 3% річних та втрат від інфляції, не має істотного значення. Отже, перерахування відповідачем коштів на неналежний розрахунковий рахунок позивача, не звільняє божника від сплати передбачених ст. 625 ЦК України відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки суд констатує наявність факту невиконання відповідачем грошового зобов'язання.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також роз'яснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство", суд дійшов до висновку, що він є вірним, складеним відповідно до вимог чинного законодавства.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 2257,13 грн. втрат від інфляції, суд зазначає наступне:

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство" та здійснено розрахунки - за період з січня 2015 р. по травень 2016 р. на суму заборгованості, та встановлено, що належний до стягнення розмір інфляційних втрат становить суму 2027,99 грн. В решті позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, як нарахованих та заявлених до стягнення необґрунтовано.

При цьому, суду вважає необхідним зазначити, що позивачем при здійснення розрахунку інфляційних втрат не враховано та не включено в розрахунок періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція), проте, виключення з періоду розрахунку місяців - липень, серпень, жовтень 2015 р., лютий 2016 р., в яких показник індексу інфляції менше одиниці (дефляція) не відповідає нормам чинного законодавства.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

В даному випадку, відповідач не надав суду належних доказів, які могли б свідчити про виконання ним своїх зобов'язань по оплаті отриманого товару.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: в сумі 4023,40 грн. основного боргу, в сумі 2027,99 грн. інфляційних втрат та в сумі 203,70 грн. - 3% річних. В іншій частині позову суд відмовляє з огляду на необґрунтованість.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 1329,30 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2) суму 4023 (чотири тисячі двадцять три) грн. 40 коп. основного боргу, суму 2027 (дві тисячі двадцять сім) грн. 99 коп. інфляційних втрат, суму 203 (дві три) грн. 70 коп. - 3% річних та суму 1329 (одна тисяча триста двадцять дев'ять) грн. 30 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України та ч.3 ст. 51 ГПК України 01.12.2016 р.

Суддя М.В. Мірошниченко