РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2016Справа №910/15306/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "КРОНА"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УКРАЇНА"

про стягнення 9 465,50 грн.

Суддя А.М. Селівон

Представники сторін:

Від позивача: Божко В.Г. - представник, довіреність № 45/216 від 15.06.2016 р.

Від відповідача: не з`явився;

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "КРОНА" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УКРАЇНА" про стягнення страхового відшкодування у розмірі 9 465,50 грн. в порядку регресу, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту № ДНТ 97_14_100 від 04.09.2014 страхувальнику страхове відшкодування в сумі 18 931,00 грн., він набув згідно ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/15306/16 та призначено до розгляду на 29.09.2016.

29.09.2016 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 розгляд справи призначено на 20.10.2016.

Ухвалою суду від 20.10.2016 розгляд справи відкладено на 03.11.2016.

У судові засідання 20.10.2016 та 03.11.16 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у зазначені судові засідання не з'явився.

Копія ухвали суду від 03.10.2016, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 02140, м. Київ, вул. Ревуцького, 42-Г, на час проведення судового засідання 20.10.2016, яка повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за зазначеною адресою не знаходиться» та адресату не вручено.

Копія ухвали суду від 20.10.16 р., яка направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві адресу, а саме: вул. Ревуцького, 56, 42-г, м. Київ, 02140, що відповідає місцезнаходженню відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, на час проведення судового засідання 03.11.16 р. повернулась на адресу Господарського суду міста Києва з відміткою «за зазначеною адресою не знаходиться» та адресату не вручено.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім цього, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) передбачено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та пункт 3.9.1 Постанови №18 суд вважає, що відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи судом належним чином.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.11.2016 представником позивача через канцелярію суду подано письмове клопотання №528 від 31.10.16р. про долучення документів до матеріалів справи, серед яких, зокрема, письмові пояснення щодо солідарної відповідальності власників кількох джерел підвищеної небезпеки через спільне заподіяння шкоди іншим особам, а також помилкове зазначення у тексті позовної заяви в якості підстав страхування цивільно-правової відповідальності транспортного засобу «Citroen Berlingo» держ номер НОМЕР_1, саме за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ5627118;

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 20.10.2016 р. та 03.11.16 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 03.10.2016 p. та 20.10.2016 р. відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, останнім не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 03.11.16р. клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 03.11.16р. повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 03.11.16р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 04.09.2014 між приватним акціонерним товариством «Крона» (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «Космо-Трейд» (страхувальник) укладено Договір № 97_14_100 серії ДНТ добровільного страхування наземного транспортного засобу за програмою Універсал (далі - Договір), відповідно до п 2.1 Частини 2 Загальні умови (далі-ЗУ) предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням Застрахованим транспортним засобом та Додатковим обладнянням

Застрахований транспортний засіб: «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску (п. 2 Договору Частина 1 Спеціальні умови страхування, далі - СУС).

Місце дії Договору - Україна (п. 3.9 СУС)

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну транспортному засобу («пошкодження»), становить 130000,00 грн. (п. 3.4 СУС); франшиза безумовна становить 0% від страхової суми (підпункт 3.2 СУС).

Згідно п. 3.7 СУС дата початку і закінчення строку дії Договору: 12.09.2014 та 11.09.2015 відповідно.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Відповідно до визначення частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

За визначенням ст. 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до 1.33 ЗУ Договору Страховий випадок - передбачена Договором подія, яка фактично відбулась, і з настанням якої виникає, обов'язок Страховика здійснити виплату Страхового відшкодування Страхувальнику, Вигодонабувачу або їх спадкоємцям.

Згідно первинної довідки та розгорнутої довідки № 72493147 від 08.10.2015 про дорожньо-транспортну пригоду, УПС МВС у місті Києві, копії яких наявні в матеріалах справи, 28.08.2015 в м. Києві по вул. Братиславській відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю мотоцикла ИЖ планета ЗК, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням громадянина ОСОБА_2 та транспортного засобу марки «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням громадянина ОСОБА_3, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Отже, згідно умов Договору серії ДНТ №97_14_100 добровільного страхування наземного транспортного засобу від 04.09.2014 дана подія визначена сторонами як страховий випадок (ризик), на випадок якого здійснювалось страхування.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

В подальшому, 29.08.2015 страхувальник - ТОВ «Космо-Трейд» звернувся до приватного акціонерного товариства «СК «Крона» із заявою про виплату страхового відшкодування шляхом перерахування на розрахунковий рахунок виконавця відновлювальних ремонтних робіт - СТО. (копія залучена до матеріалів справи).

Розмір Страхового відшкодування при настанні збитків за ризиками, зокрема ДТП, обчислюється за формолою: СВ=З-Ф. де З - розмір матеріального збитку; Ф - розмір франшизи за Договором. (п. 8.3. ЗУ Договору)

Відповідно до п. 8.2 ЗУ Договору Виплата страхового відшкодування здійснюється за вибором страховика, одним із нижчезазначених способів або їх поєднанням: шляхом виплати грошових коштів особам, які, згідноДогвором, є отримувачами Страхового відшкодування; Шляхом оплати автомагазину, СТО тощо вартості запасних частин, матеріалів, робіт, необхідних для відновлення Застрахованого ТЗ після настання страхового випадку.

Так, згідно складеного 09.04.2013 Висновку №24286 серії SL про оцінку транспортного засобу по визначенню матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП, (копія наявна в матеріалах справи), виконаного субєктом оціночної діяльності ТОВ «Асистуюча компанія УКРАВТОЕКСПЕРТИЗА» матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП складає 20768,05 грн.

Також, відповідно до матеріалів справи, а саме рахунку на оплату по замовленню ФОП ОСОБА_4 № 7482 від 31 серпня 2015р., копія якого наявна в матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та використаних запчастин визначена загалом у розмірі 18931,00 грн.

В подальшому, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» згідно складеного Страхового акту ДНТ №44/15 від 19.10.2015 зазначену подію визнано страховою, розраховано суму страхового відшкодування та визначено належну до сплати страхувальнику - ТОВ «Космо-Трейд» суму страхового відшкодування - 18931,00 грн.

Відповідно до матеріалів ссправи сума страхового відшкодування в розмірі 18931,00 грн. у відповідності до умов Договору була перерахована приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» платіжним дорученням № 2500 від 26.01.2016, копії якого наявна матеріалів справи, на розрахунковий рахунок безпосереднього виконавця відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля - ФОП ОСОБА_4.).

За таких обставин суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання страховиком - приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в розмірі 18931,00 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику, шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, ФОП ОСОБА_4 на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_4

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, за висновком суду звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність рахунку на оплату по замовленню ФОП ОСОБА_4 № 7482 від 31 серпня 2015р та платіжного доручення № 2500 від 26.01.2016 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 ЦК України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 1 ст. 1187 ЦК України).

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2015 у справі №754/14181/15-п про адміністративне правопорушення встановлено, що громадянин ОСОБА_3, керуючи мотоциклом ИЖ планета ЗК державний реєстраційний номер НОМЕР_3, не дотримуючись інтервалу та дистанції до транспортного засобу «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, здійснив з ним зіткнення, що призвело до механічних ушкоджень обох транспортних засобів, у зв'язку з чим громадянина ОСОБА_3 (який керував мотоциклом ИЖ планета ЗК державний реєстраційний номер НОМЕР_3) визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу в розмірі 340,00 грн.

Разом з тим, іншою Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2015 у справі №754/14181/15-п про адміністративне правопорушення встановлено, що громадянин ОСОБА_2, керуючи транспортним «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, не дотримуючись інтервалу та дистанції до мотоцикла ИЖ планета ЗК, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, здійснив з ним зіткнення, що призвело до механічних ушкоджень обох транспортних засобів, у зв'язку з чим громадянина ОСОБА_2 (який керував транспортним «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2) визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Відповідно до частини 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування до позивача - приватного акціонерного товариства «СК «Крона» перейшло право вимоги до власника джерела підвищеної небезпеки - мотоцикла ИЖ планета ЗК, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, винного у вчиненні ДТП - ОСОБА_3.

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено за матеріалами справи, що станом на дату вчинення ДТП 28.08.15 мотоцикл ИЖ планета ЗК, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, застрахований страхувальником - ОСОБА_3 в Приватному акціонерному товаристві «СК «Україна» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №5627118 з наступними умовами (згідно Витягу з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ): ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 0 грн.; забезпечений транспортний засіб - мотоцикла ИЖ планета ЗК, державний реєстраційний номер НОМЕР_3; діючий Поліс станом на 28.08.2015.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «КРОНА», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Україна", як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Окрім цього, пунктом 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Отже, враховуючи наявність вини двох водіїв у скоєнні ДТП, судом визначено наявність у позивача права регресної вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» на суму 9465,50 грн. (18931,00 грн. страхового відшкодування/2).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 р. кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Отже, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.12 р. у справі №23/279).

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з заявою на виплату страхового відшкодування № 152 від 22.03.2016, в якій просив Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» перерахувати на рахунок Приватного акціонерного страхування «Страхова компанія «Крона» страхове відшкодування в розмірі 9465,50 грн., тобто суму, що підлягає сплаті за наявності обопільної вини водіїв.

Разом з тим, доказів задоволення вимоги позивача про відшкодування шкоди на відповідну суму матеріали справи не містять, вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, тоді як позивачем виплачено страхове відшкодування відповідно до умов пункту 6.1 СУС Договору без врахування зносу.

Крім того, виходячи з положень п. п. 7.38., 7.39. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03р., значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіля "«Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2011 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (28.08.2015р.) строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

Частиною 18 ст. 9 Закону України «Про страхування» встановлено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Окрім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

При цьому, оскільки згідно із даними Полісу № АІ 5627118, витяг з бази МТСБУ щодо даних якого міститься в матеріалах справи, та Договору страхування франшиза становить 0,00 грн. та 0,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, на розмір франшизи не зменшується, і становить 9465,50 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо відшкодування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «КРОНА» в порядку регресу суми в розмірі 9465, грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач - ПАТ «СК «Україна» не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яку останній просив стягнути в поданій позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 97_14_100 серії ДНТ добровільного страхування транспортних засобів від 09.04.14 р. та/або полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №5627118 суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 9465,50 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача повністю.

Керуючись статтями 124, 129 Конституції України, статтями 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» (02140, м. Київ, вул. Ревуцького, буд. 42-г, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» (04071, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 32а, ) 9465,50 грн. страхового відшкодування, 1 378,00 судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписано 29 листопада 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Суддя А.М. Селівон