ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 листопада 2016 р. Справа № 918/981/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал"

до відповідача ОСОБА_1 малого підприємства - фірма "Спецрембуд"

про стягнення грошових коштів в сумі 181 807,02 грн.

В засіданні приймали участь:

Від позивача : ОСОБА_2 (довіреність б/н від 18.01.2016р.).

Від відповідача : ОСОБА_3 (довіреність б/н від 14.07.2016р.).

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 малого підприємства - фірма "Спецрембуд" про стягнення грошових коштів в сумі 181 807 грн. 02 коп., з яких 164 656 грн. 42 коп. інфляційні втрати та 17 150 грн. 60 коп. 3% річних

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 17.09.2010р. по справі №19/58 присуджено до стягнення з ОСОБА_1 малого підприємства - фірма "Спецрембуд" на користь ОСОБА_1 підприємства "РКС" грошові кошти в сумі 194 862 грн. 11 коп. Вказує, що 20.03.2015р. між ОСОБА_1 підприємством "РКС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал" укладено договір відступлення права вимоги №Д-УС-20/01/15, відповідно до умов якого Приватне підприємство "РКС" відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал" набуло право вимоги, належне ОСОБА_1 підприємству "РКС" згідно із договором генпідряду №382 від 28.10.2009р., а також відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області. Стверджує, що рішення Господарського суду Рівненської області від 17.09.2010р. по справі №19/58 було виконано в повному обсязі 19.08.2016р., а відтак позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 17 150 грн. 60 коп. за період 08.09.2013 року по 19.08.2016р. та інфляційні в розмірі 164 656 грн. 42 коп. за період 08.09.2013 року по 16.05.2016р.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 13.09.2016р. порушено провадження у справі №918/981/16 та призначено розгляд справи на 29.09.2016р.

Ухвалою суду від 29.09.2016р. розгляд справи відкладено на 25.10.2016р.

25.10.2016р. від ОСОБА_1 малого підприємства - фірма "Спецрембуд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог.

За клопотанням відповідача в порядку ст. 69 ГПК України ухвалою суду від 25.10.2016р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів, розгляд справи відкладено на 22.11.2016р.

В судовому засіданні 22.11.2016р. представник позивача підтримав позовні вимоги за підстав вказаних у позовній заяві та з урахуванням додаткових пояснень, представник відповідача заперечив проти позовних вимог за підстав вказаних у відзиві на позовну заяву з урахуванням додаткових пояснень.

Суд вбачає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду позовної заяви.

В результаті розгляду матеріалів справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 17.09.2010р. по справі №19/58 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 підприємства "РКС", відповідно до якого присуджено до стягнення з ОСОБА_1 малого підприємства - фірма "Спецрембуд" суму штрафу у розмірі 150 033 грн. 00 коп., пеню у сумі 44 429 грн. 11 коп., 1 948 грн. 62 коп. витрат по сплаті державного мита та 236 грн. 00 коп. витрат на інформаціно технічне забезпечення судового процесу.

Згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

03.03.2011р. на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 17.09.2010р., видано наказ про примусове виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.03.2015р. Приватне підприємство "РКС" (Первісний кредитор) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал" (Новий кредитор) уклали договір відступлення права вимоги №Д-УС-20/01/15, у відповідності до п.1.1. якого сторони зокрема погодили, що первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги належне первісному кредиторові у відповідності із договором генпідряду №382 від 28.10.2009р., укладеного між Первісним кредитором та ОСОБА_1 малим підприємством фірма "Спецрембуд", згідно із яким та відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області від 17.09.2010р. по справі №19/58 Приватне мале підприємство - фірма "Спецрембуд" має сплатити на користь первісного кредитора грошові кошти в сумі 194 862 грн. 11 коп.

Відповідно до ухвали Господарського суду Рівненської області від 02.06.2015р. по справі №19/58, у звязку з відступленням права вимоги змінено сторону виконавчого провадження №43100652, а саме Приватне підприємство "РКС" на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал".

Позивач зазначає, що остаточне виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 17.09.2010р. по справі №19/58 відповідач здійснив лише 19.08.2016р., що підтверджується виписками АТ "УкрСиббанк", згідно яких 18.05.2015р., 03.12.2015р., 11.01.2016р., 29.02.2016р., 16.05.2016р. та 19.08.2016р. Рівненський міський відділ ДВС ГТУЮ в Рівненській області перерахував стягнуті з ОСОБА_1 малого підприємства фірма "Спецрембуд" на виконання рішення господарського суду на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Динеро-Капітал" грошові кошти.

Як вбачається з розрахунку позивача, нарахування проведено на суму 194 862 грн. 11 коп., що включають в себе присуджені рішенням Господарського суду Рівненської області від 17.09.2010р. по справі №19/58 до стягнення 150 033 грн. 00 коп. штрафу та 44 829 грн. 11 коп. пені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановивши обставини справи і давши їм правову оцінку, господарський суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Згідно з абз. 4 п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Крім того господарський суд звертає увагу на те, що ст. 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Таким чином, відсутні підстави для нарахування річних та інфляційних на присуджену до стягнення за судовим рішенням суму штрафу та пені в розмірі 194 862 грн. 11 коп.

Статтями 33 та 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Судовий збір у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення підписане суддею 28 листопада 2016 р..

Суддя Горплюк А.М.