ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2016 р. Справа № 914/1537/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича компанія "Перша приватна броварня "Для людей-як для себе!" від 31.08.2016, б/н

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.08.2016

у справі № 914/1537/16

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Ейсіпі Україна", м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича компанія "Перша приватна броварня "Для людей-як для себе!", м. Львів

про стягнення 1667939,39 грн. основного боргу, 704600,06 грн. пені, 182115,09 грн. інфляційних втрат та 46964,09 грн. 3% річних,

представники сторін:

- від позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

- від відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України сторонам розяснено.

У звязку із перебуванням у відрядженні судді Данко Л.С. розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 24.11.2016р. №701 на підставі ст.2-1 ГПК України, п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.2.7.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Львівському апеляційному господарському суді, призначено проведення автоматизованої заміни складу колегії суддів у справі №914/1537/16, якою визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Марко Р.І.

Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.08.2016 у справі №914/1537/16 (суддя Трускавецький В.П.) частково задоволено позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) "Ейсіпі Україна", стягнуто з ТзОВ Торгово-виробнича компанія "Перша приватна броварня "Для людей-як для себе!" на користь позивача 681332,37 грн. пені, 166345,39 грн. інфляційних втрат, 45518,12 грн. 3% річних. В частині стягнення 1667939,39 грн. заборгованості провадження у справі припинено.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що під час судового розгляду даної справи відповідач погасив основний борг за поставку товару згідно договору №АСР/001/D//2011 від 20.12.2011, у звязку з чим провадження у справі в частині стягнення 1667939,39 грн. основного боргу припинено через відсутність предмета спору.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем сум інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до положень ч.5 ст.254 ЦК України, постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 та листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р, суд встановив, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають до задоволення частково в розмірі 166345,39 грн. інфляційних втрат та 46518,12 грн. трьох процентів річних.

Перевіривши вимогу позивача про стягнення 704600,06 грн. пені, суд дійшов висновку про неправильний розрахунок суми пені, який здійснено без врахування положень ч.6 ст.232 ГК України, ч.5 ст.254 ЦК України та розяснень, наданих у постанові пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013. Здійснивши власний розрахунок пені місцевий господарський суд встановив, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають до задоволення в розмірі 681332,37 грн.

Крім цього, при прийнятті рішення місцевий господарський суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення суми пені на 80% в порядку, передбаченому ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України, п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, у звязку із необґрунтованістю такого клопотання.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ТзОВ ТВК "Перша приватна броварня "Для людей як для себе!" оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що на його думку, суд першої інстанції: 1) допустив порушення вимог ст. 4-2 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом, що виявилось у незазначенні судом причин, з яких при прийнятті рішення не було взято до уваги контррозрахунок відповідача по сумах пені та інфляційних втрат; 2) стягнув пеню та інфляційні нарахування у необґрунтованих розмірах; 3) безпідставно відмовив у клопотанні відповідача про зменшення суми пені на 80%, попри наведення останнім виняткових обставин, що можуть слугувати підставою для її зменшення, зокрема, надмірності розміру пені, важкого фінансового становища відповідача та факту добровільного погашення суми основної заборгованості. У звязку з цим скаржник просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені на суму 569054,43 грн., в а в частині інфляційних втрат відмовити на суму 30387,26 грн.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги №1042 від 25.10.2016 скаржник долучив власний розрахунок пені та інфляційних нарахувань, а також зазначив видаткові накладні, по яких, на його думку, судом першої інстанції було невірно визначено періоди прострочення, внаслідок чого мало місце стягнення пені та інфляційних нарахувань в більших розмірах, ніж повинно було.

10.11.2016 скаржник подав до суду заяву про уточнення вимог апеляційної скарги, у якій просив змінити оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги у даній справі в частині стягнення пені на суму 655009,10 грн., в частині інфляційних втрат на суму 151727,83 грн., а в частині стягнення 3% річних рішення залишити без змін.

23.11.2016 скаржник подав до суду ще одну заяву про уточнення вимог апеляційної скарги, в якій здійснив перерахунок суми пені та просив стягнути її в розмірі 606560,56 грн. Під час перерахунку пені згідно вказаної заяви відповідач виключив з періоду нарахування період накладення арешту на його банківські рахунки та майно (з 24.12.2015 по 11.01.2016).

ТзОВ "Ейсіпі Україна" подало відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач наголошує на тому, що місцевий господарський суд при вирішенні спору здійснив, відповідно до ст.43 ГПК України, власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, а відтак порушень ст.4-2 ГПК України ним не було допущено. Розрахунок, долучений відповідачем до додаткових пояснень до апеляційної скарги, вважає таким, що не може бути взятий до уваги через непридатність до прочитання. Щодо тверджень відповідача з приводу зменшення пені та недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору, то вважає їх необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

20.12.2011 між ТзОВ "Ейсіпі Україна" (постачальником) та ТзОВ ТВК "Перша приватна броварня "Для людей-як для себе!" (покупцем) було укладено договір про поставку рідкого низькотемпературного двоокису вуглецю №АСР/001/D//2011 (надалі договір, а.с. 15-18, том 1), за умовами якого постачальник здійснює регулярне постачання покупцеві рідкого двоокису вуглецю (надалі товар) у партіях, а покупець здійснює його прийом та своєчасну оплату на умовах цього договору. Кількість товару, який покупець купує у постачальника за цим договором становить 2720 тон на рік починаючи з 01.01.2012 (загалом 120 місяців). Точна кількість товару, розподіл цієї кількості за окремими місяцями визначаються сторонами у специфікації, яка є невідємною частиною договору (а.с. 19-21, том 1).

На виконання умов договору у період з 10.06.2015 по 09.02.2016 позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 4045196,51 грн. Зазначене підтверджується видатковими накладними: №243 від 10.06.2015 на суму 89163,28 грн., №264 від 15.06.2015 на суму 86830,61 грн., №278 від 20.06.2015 на суму 85108,32 грн., №281 від 22.06.2015 на суму 85371,22 грн., №298 від 27.06.2015 на суму 82697,69 грн., №305 від 29.06.2015 на суму 88336,16 грн., №347 від 09.07.2015 на суму 85724,18 грн., №352 від 11.07.2015 на суму 83783,83 грн., №380 від 23.07.2015 на суму 87247,82 грн., №389 від 28.07.2015 на суму 93609,07 грн., №393 від 29.07.2015 94294,55 грн., №397 від 31.07.2015 на суму 91218,59 грн., №413 від 06.08.2015 на суму 90929,22 грн., №437 від 12.08.2015 на суму 88120,03 грн., №444 від 14.08.2015 на суму 91637,08 грн., №450 від 17.08.2015 на суму 83827,78 грн., №459 від 20.08.2015 на суму 94799,59 грн., №469 від 25.08.2015 на суму 84737,75 грн., №477 від 28.08.2015 на суму 91675,94 грн., №486 від 01.09.2015 на суму 91455,80 грн., №494 від 03.09.2015 на суму 92516,80 грн., №510 від 09.09.2015 на суму 98493,11 грн., №557 від 26.09.2015 на суму 87361,28 грн., №562 від 29.09.2015 на суму 88056,80 грн., №567 від 01.10.2015 на суму 87334,80 грн., №569 від 02.10.2015 на суму 87501,67 грн., №573 від 05.10.2015 на суму 90665,06 грн., №582 від 07.10.2015 на суму 87676,75 грн., №592 від 12.10.2015 на суму 84440,62 грн., №604 від 26.10.2015 на суму 82872,00 грн., №607 від 28.10.2015 на суму 93054,36 грн., №612 від 30.10.2015 на суму 96469,54 грн., №613 від 02.11.2015 на суму 94197,00 грн., №620 від 04.11.2015 на суму 93179,69 грн., №621 від 06.11.2015 на суму 77248,40 грн., №622 від 08.11.2015 на суму 92799,73 грн., №634 від 11.11.2015 на суму 88098,34 грн., №674 від 09.12.2015 на суму 89122,97 грн., №685 від 17.12.2015 на суму 90719,22 грн., №698 від 28.12.2015 на суму 86374,25 грн., №1 від 04.01.2016 на суму 103004,18 грн., №33 від 27.01.2016 на суму 109068,38 грн., №35 від 29.01.2016 на суму 108502,03 грн., №47 від 07.02.2016 на суму 56824,78 грн., №60 від 09.02.2016 на суму 109046,24 грн., а також відповідними товаро-транспортними накладними (а.с. 40-174, том 1).

Свої зобовязання з оплати за отриманий товар відповідач виконав частково, що підтверджується банківськими виписками позивача, долученими до матеріалів справи (а.с. 175-217, том 1). Як наслідок у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 1667939,39 грн.

Вказані вище обставини підтверджуються підписаними сторонами та скріпленими печатками підприємств актами звіряння взаєморозрахунків за період 2015 року, за лютий 2016 року та за квітень 2016 року (а.с. 36-39, том 1).

З метою позасудового врегулювання спору позивачем скеровано відповідачу претензії №3 від 18.02.2015 та №6 від 21.04.2016 про оплату вартості поставленого товару за договором, докази скерування долучено до матеріалів справи (а.с. 218-223, том 1).

Відповідачем відповіді на вказані претензії позивачу не направлено, доказів оплати боргу не надано.

06.06.2016 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1667939,39 грн. заборгованості з поставки товару, 46964,09 грн. трьох процентів річних, 182115,09 грн. інфляційних втрат та 704600,06 грн. пені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог від 05.07.2016 (а.с. 2-3, том 2), у якій просив стягнути з відповідача 1796952,70 грн. основної заборгованості, 704600,06 грн. пені, 605974,29 грн. інфляційних втрат та 85580,35 грн. трьох процентів річних. Вказана заява обґрунтована наявністю заборгованості відповідача за накладною №286 від 20.05.2016 на суму 129013,31 грн., а також визначенням нового періоду нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних з 05.07.2013 по 31.05.2015.

Місцевий господарський суд відмовив в задоволенні цієї заяви, оскільки така спрямована на одночасну зміну предмета і підстав позову: у заяві позивач просить стягнути заборгованість з поставки за видатковою накладною, про стягнення за якою не звертався при поданні позову, а також інфляційні втрати та три проценти річних, нараховані за неналежне виконання грошових зобовязань у період з 2013 по 2015 роки за поставками, які не були предметом цього спору і за інший період.

В процесі розгляду спору судом першої інстанції відповідач, сплатив вартість поставленого товару згідно договору №АСР/001/D//2011 від 20.12.2011, що підтверджується платіжним дорученням №304 від 04.07.2016 на суму 1796952,70 грн., яке долучене до матеріалів справи (а.с. 234, том 1).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Відповідно до частини першої 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 ГК України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 6.4 договору покупець здійснює оплату за поставлену партію товару на банківський рахунок постачальника протягом 30-ти календарних днів після поставки згідно з рахунком-фактури.

В силу ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується факт виконання постачальником своїх зобовязань з поставки товару та прийняття цього товару покупцем. Обов'язок з оплати за поставлений товар згідно вищеперелічених видаткових накладних покупець виконав частково, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед постачальником в розмірі 1667939,39 грн. (станом на момент звернення позивача із позовною заявою у даній справі). Розмір вказаної заборгованості підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

У звязку з тим, що на підставі платіжного доручення №304 від 04.07.2016 відповідач сплатив вартість поставленого товару за договором №АСР/001/D//2011 від 20.12.2011 на суму 1796952,70 грн. (яка включає в себе також і спірну заборгованість), місцевий господарський суд на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України припинив провадження у справі в частині стягнення 1667939,39 грн. заборгованості з поставки товару у звязку з відсутністю предмета спору. Факт погашення основної заборгованості підтверджується матеріалами справи та визнається позивачем. Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для припинення провадження у справі.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частинами першою і третьою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору у випадку прострочення терміну оплати за товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом періоду існування заборгованості від суми простроченої оплати за кожен день такого прострочення.

Перевіривши нараховані судом першої інстанції суми інфляційних втрат, 3% річних та пені, які визначено з врахуванням ст.254 ЦК України, ч.6 ст.232 ГК України та положень постанови пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17.12.2013, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача 166345,39 грн. інфляційних втрат, 45518,12 грн. 3% річних та 681332,37 грн. пені.

При цьому, доводи скаржника, які стосуються невірного визначення судом сум пені та інфляційних втрат не беруться до уваги, оскільки з поданого відповідачем розрахунку (а.с. 106-126, том 6) неможливо встановити дану обставину.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника, що період накладення арешту на банківські рахунки та майно ТзОВ ТВК "Перша приватна броварня "Для людей-як для себе!" підлягає виключенню з того періоду, за який здійснюється нарахування пені. Такі твердження не мають під собою жодного нормативно-правового обґрунтування.

Необґрунтованими є також твердження скаржника про порушення місцевим господарським судом вимог ст. 4-2 ГПК України щодо здійснення правосуддя на засадах рівності всіх учасників судового процесу. При прийнятті рішення суд не взяв до уваги розрахунків інфляційних нарахувань та пені, які були здійснені як відповідачем, так і позивачем, у звязку з помилковістю таких розрахунків, натомість провів власний розрахунок цих сум. При цьому, детальний розрахунок із зазначенням відповідних сум, періодів та інших необхідних величин судом було долучено до матеріалів справи і відповідач не був позбавлений можливості ознайомитись з ним, подавши відповідне клопотання.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 80%, суд зазначає наступне:

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 передбачено, що господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Обґрунтовуючи підставність свого клопотання про зменшення розміру неустойки скаржник зазначив, що: 1) основне зобовязання ним повністю виконане; 2) підприємство перебуває у тяжкому фінансовому стані; 3) розмір пені є надмірним порівняно з розміром основного зобовязання.

Розглянувши вказані доводи скаржника, судова колегія зазначає, що ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а тому посилання скаржника на порушення судом норм матеріального права є необґрунтованим. При цьому, судом першої інстанції враховано всі обєктивні обставини, які мають значення при прийнятті рішення про зменшення розміру пені: 1) недобросовісну поведінку відповідача під час існування договірних відносин між сторонами та непідтвердженість факту, що прострочення відповідача є винятковим випадком, оскільки останній неодноразово допускав прострочення з оплати за отриманий товар згідно з договором; 2) необґрунтованість факту надмірного розміру пені порівняно з збитками кредитора, які на момент звернення до суду перевищували розмір пені більше ніж у два рази; 3) відсутність в клопотанні відповідача жодних обґрунтувань того, чому пеню потрібно зменшити саме на 80%. Крім того, колегія суддів зазначає, що скрутний фінансовий стан відповідача сам по собі не є тією виключною обставиною, яка давала б підстави для зменшення пені, оскільки він є одним з ризиків підприємницької діяльності, а виконання основного зобовязання це обовязок контрагента виконати умови договору.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав про зменшення розміру пені в порядку ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 18.08.2016 у справі №914/1537/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича компанія "Перша приватна броварня "Для людей як для себе!" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Р.І. Марко