РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2016Справа №910/14272/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

до Міністерства оборони України

про визнання недійсним пункту 7.3.4 договору № 286/3/15/527 від 30.10.2015 року

Суддя Комарова О.С.

За участю представників сторін:

від позивача Литвин В.В. (представник за довіреністю)

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 22 листопада 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО", 04.08.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 355 від 02.08.2016 року до відповідача, Міністерства оборони України, про визнання недійсним пункту 7.3.4 договору № 286/3/15/527 від 30.10.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункт 7.3.4. договору № 286/3/15/527 від 30.10.2015 року суперечить положенням чинного законодавства України, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст.ст. 4, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 7, 207 Господарського кодексу України, ст.4 Господарського процесуального кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2016 року (суддя Прокопенко Л.В.) порушено провадження у справі № 910/14272/16 та призначено розгляд справи на 19.08.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2016 року (суддя Прокопенко Л.В.) розгляд справи відкладено на 11.10.2016 року.

Розпорядженням керівника апарату суду № 04-23/2044 від 04.10.2016 року призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/14272/16, у зв'язку із прийняттям Верховною Радою України Постанови про звільнення судді Прокопенко Л.В.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2016 року, справу № 910/14272/16 передано на розгляд судді Комаровій О.С.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2016 року справу № 910/14272/16 прийнято до розгляду та призначено розгляд справи на 25.10.2016 року.

В судовому засіданні 25.10.2016 року оголошено перерву до 22.11.2016 року.

В судове засідання 22.11.2016 року представники сторін з'явились. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судове засідання 22.11.2016 року не з'явився.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" (надалі - постачальник, позивач) та Міністерством оборони України (надалі - замовник, відповідач) відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів замовника (протокол від 16.10.2015 року №75/621/9) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/15/527, відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов'язується у 2015 році поставити замовнику одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (Лот 1. Костюм (куртка і штани) літній польовий) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Пунктом 7.3.4 договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

За твердженням позивача, вищенаведений пункт 7.3.4. договору № 286/3/15/527 від 30.10.2015 року суперечить положенням чинного законодавства України, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст.ст. 4, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 7, 207 Господарського кодексу України, ст.4 Господарського процесуального кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що твердження позивача є такими, що повністю суперечать ст. 231 Господарського кодексу України, ст. 627 Цивільного кодексу України, оскільки позивач знав, усвідомлював та погодив розмір штрафних санкцій за порушення договірних зобов'язань. Поданий позивачем позов відповідач розцінює як спробу позивача уникнути сплати штрафних санкцій за несвоєчасне постачання ним товару у строк, встановлений договором.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Судом встановлено, що договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/15/527 від 30.10.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" та Міністерством оборони України вчинено в письмовій формі, підписано представниками обох сторін та скріплено печатками підприємств, а також судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного правочину, а отже, за висновками суду, правочин було вчинено 30.10.2015 року, що фактично не заперечувалось сторонами.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пункту 7.3.4. договору № 286/3/15/527 від 30.10.2015 року, оскільки він суперечить положенням чинного законодавства України, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст.ст. 4, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 7, 207 Господарського кодексу України, ст.4 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Судом встановлено, що при укладанні договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписи п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до положень абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Суд зазначає, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст.111-28 ГПК України.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3).

У відповідності зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до норм статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України визначено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків, штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня - ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України), оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Як встановлено частиною 1 статті 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Частиною 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачене законом або договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (абз. 3 ч. 2 ст.231 Господарського кодексу України).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011.

Як зазначає позивач, пункт 7.3.4. договору в порушення ст.ст. 549, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачає можливість притягнення до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності особи, яка не порушувала умов договору (господарського зобов'язання).

Позивач вказує, що якщо пеня нараховується саме на вартість непоставленого товару, то база обкладання штрафом є незмінною та не залежить від ступеня виконання постачальником своїх обов'язків по договору, оскільки навіть якщо в строк буде поставлено 99% товару, а 1% поставлено з простроченням понад 10 днів, то штраф згідно умов п. 7.3.4. все одно буде обраховано не лише від непоставленої в строк вартості 1% товару, а й від решти 99% своєчасно виконаного зобов'язання, тобто з 7 494 000,00 грн., тому пункт 7.3.4 договору передбачає можливість притягнення постачальника до цивільно-правової відповідальності у вигляді штрафу не лише за порушення умов договору, а й за правомірну поведінку, що є незаконним.

Позивач також вважає, що п. 7.3.4. договору суперечить ст. 61 Конституції України, ст. 549 Цивільного кодексу України, оскільки передбачає можливість притягнення двічі до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності особи за одне й те саме порушення.

Як вказує позивач, п. 7.3.4. договору передбачає саме подвійну юридичну відповідальність особи за одне й те саме порушення: за порушення строків поставки відразу щоденно нараховується пеня у розмірі 1%, плюс через десять днів додатково за те саме порушення нараховується штраф 7%, при цьому нарахування пені продовжується далі. Позивач вказує на пріоритетність застосування норм ст. 61 Конституції України, як акту прямої дії, по відношенню до положень абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Разом з цим, позивач також вважає, що п. 7.3.4. договору суперечить ст. 3 ЦК України, оскільки передбачає умови, які не є справедливими, добросовісними та розумними.

Позивач зазначає, що був позбавлений можливості вносити свої пропозиції щодо умов договору, як і можливості вливати на його зміст через специфічність процедури укладення договору, який є договором про закупівлю, процедура укладення якого передбачена Законом України "Про здійснення державних закупівель". Так, позивач вказує, що може або прийняти участь у конкурсних торгах і підписати договір в редакції Міністерства оборони України, або не приймати таку участь, тому, з метою здійснення своєї господарської діяльності, підтримання та розвитку виробництва, забезпечення людей робочими місцями, позивач приймає участь у конкурсних торгах, і як наслідок, укладає договори в редакції Міністерства оборони України без можливості внесення з боку товариства позивача змін, які б стосувались умов відповідальності та штрафних санкцій.

В пункті 3 частини статті 3, статті 6 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення договору, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині 3 статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ч. 5 ст. 179 Господарського кодексу України зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення повинен відповідати цьому замовленню.

Частинами 1, 5 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" передбачено, що договір про закупівлю укладається в письмовій формі відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч. 1). Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, перелік яких наведено у ч. 5 ст. 40 наведеного Закону.

Водночас, суд звертає увагу, що в п. 11.2. договору визначено, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод, які будуть додаватись до тексту цього договору як невід'ємні його частини.

Отже, сторони передбачили можливість внесення змін і доповнень до договору за умови дотримання визначених у п. 11.2. договору вимог (у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод).

Тоді як, після укладення договору позивач не скористався наданим йому правом на внесення змін до договору щодо відповідальності сторін та штрафних санкцій, докази протилежного матеріали справи не містять.

У відповідності із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірний пункт 7.3.4. договору відповідає наведеним вище приписам законодавства, а також загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, у суду відсутні підстави для визнання пункту 7.3.4. договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/15/527 від 30.10.2015 року недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, як такого, що суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати відповідачу у справі № 910/14272/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 28.11.2016 року.

Суддя О.С. Комарова