номер провадження справи 33/112/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 Справа № 908/2941/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

до відповідача: Комунального підприємства Соцкомуненергія Запорізької обласної ради (адреса вказана в позовній заяві: 70540, с. Кірове Оріхівського району Запорізької області, вул. Воровського, 2; юридична адреса: 70540, с. Таврійське Оріхівського району Запорізької області, вул. Загорянська, буд. 2-А)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 14-127 від 13.05.2016 р.;

від відповідача : ОСОБА_2 довіреність № б/н від 01.03.2016 р.;

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося в господарський суд Запорізької області із позовною заявою про стягнення з КП Соцкомуненергія ЗОР суми 105478,87 грн., з яких: основний борг в сумі 0,01 грн., пеня в сумі 31309,88 грн., 3% річних в сумі 5272,86 грн. та втрати від інфляції в сумі 68896,12 грн.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на те, що на виконання умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 808/14-БО-13 від 18.12.2013р., позивач протягом січня грудня 2014 р., поставив відповідачу природний газ на загальну суму 1358485,00 грн. За отриманий природний газ відповідач розрахувався не своєчасно та не в повному обсязі. За порушення строку виконання грошового зобовязання, на підставі п. 7.2 Договору відповідачу нараховано суму 31309,88 грн. пені та на підставі ст. 625 ЦК України суму 5272,86 грн. 3% річних і суму 68896,12грн. втрат від інфляції.

Посилаючись на приписи статей 525, 526, 599, 611, 625 Цивільного Кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та умови договору купівлі-продажу природного газу № 808/14-БО-13 від 18.12.2013 р., позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 03.11.2016 р. позовну заяву ПАТ «НАК «Нафтогаз України» прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 908/2941/16. Справу призначено до розгляду на 29.11.2016 р.

Відповідач у письмовому відзиві зазначив, що порушення господарського зобовязання, в частині своєчасного проведення розрахунків за отриманий природний газ, виникло внаслідок важкого фінансового стану підприємства. Просить суд позовні вимоги позивача задовольнити частково, зменшити розмір заявленої до стягнення пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України. Також, відповідач просить суд при прийнятті рішення на підставі ст. 83 ГПК України розстрочити його виконання на 4 місяці.

За клопотанням присутніх у судовому засіданні представників сторін фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

В судовому засіданні представники позивача та відповідача у повному обсязі підтримали доводи, викладені у позовній заяві та у відзиві на неї, відповідно.

Представник позивача заперечив проти зменшення пені та проти надання відповідачу розстрочки виконання судового рішення.

В судовому засіданні 29.11.2016 р. прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 18.12.2013 р. між позивачем (Продавцем) та відповідачем (Покупцем) було укладено договір № 808/14-БО-13 купівлі-продажу природного газу (надалі Договір), за умовами якого Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами, організаціями та іншими споживачами, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах цього Договору (п. 1.1, 1.2 Договору).

Згідно із п. 3.1 Договору Продавець передає Покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Покупця. Право власності на газ переходить від Продавця Покупцю в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ Покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, повязану з правом власності на газ.

Приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу Покупцем у відповідному місці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Покупця (п. 3.3 Договору).

Пунктом 3.4 Договору встановлено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, Покупець зобовязується надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути Покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.

Ціна газу узгоджена сторонами в розділі 5 Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору він зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно із п. 9.3 Договору строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Як вбачається із матеріалів справи, за період: січень грудень 2014 р., позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 1358485,00 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи двосторонніми актами приймання-передачі природного газу, які підписані повноважними представниками сторін та засвідчені печатками обох підприємств.

Відповідач за поставлений позивачем природний розрахувався частково в сумі 1358484,99 грн., що підтверджується Довідкою по операціям за Договором (арк. справи 40-41).

Згідно розрахунку позивача, основний борг відповідача за спірний період складає суму 0,01 грн.

Позовні вимоги про стягнення з КП Соцкомуненергія ЗОР суми 105478,87 грн., з яких: основний борг в сумі 0,01 грн., пеня в сумі 31309,88 грн., 3% річних в сумі 5272,86 грн. та втрати від інфляції в сумі 68896,12 грн., стали предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України, згідно з якою господарські зобовязання між субєктами господарювання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного ними Договору, який породив взаємні обовязки: обовязком позивача стало передання відповідачу природного газу, а обовязком відповідача прийняття газу і оплата його вартості на умовах, визначених Договором.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 статті 193 ГК України).

За приписами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як свідчать долучені до матеріалів справи копії ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу, позивач належним чином виконав свої договірні зобовязання передав відповідачу природний газ на загальну суму 1358485,00 грн.

Належним чином засвідчені копії актів прийому-передачі природного газу за спірний період долучені до матеріалів справи. Суд відзначає, що акти прийому-передачі природного газу за період з січня по грудень 2014 р., підписані уповноваженими представниками обох сторін без зауважень і заперечень, засвідчені печатками підприємств, а тому вказані акти є підставою для оплати, відповідно до п. 6.1 Договору. У зазначених актах приймання передачі природного газу відповідачем були вказані дати їх складання, обєм отриманого від позивача газу, ціна газу та його загальна вартість.

Проте, відповідач у визначені Договором строки оплату отриманого природного газу у повному обсязі не здійснив.

Долученою до матеріалів справи Довідкою по операціям за Договором підтверджується несвоєчасна оплата відповідачем отриманого природного газу та наявність основного боргу в розмірі 0,01 грн.

Відповідач проти несвоєчасного виконання грошового зобовязання не заперечив. Вказав, що розбіжностей у вказаних позивачем датах здійснення платежів, ним не виявлено.

Таким чином, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобовязань в частині оплати отриманого газу, та вищезазначені приписи норми чинного законодавства України, суд констатує правомірність заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 0,01 грн., а тому задовольняє її у повному обсязі.

Правові наслідки порушення грошового зобовязання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також розяснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

У пункті 30.1 статті 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні визначено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

За змістом п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Враховуючи викладене, а також приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, судом перевірено розрахунок 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство. При цьому, суд виходив з дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат.

Суд відзначає, що вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню. Так, за заявлений позивачем період часу, окремо, за кожним ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу, належний до стягнення загальний розмір 3% річних становить суму 5060,72 грн., тому в решті позовної вимоги про стягнення 3% річних слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

При цьому, судом також було враховано наступне:

За змістом п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як свідчать надані позивачем докази (Довідка по операціям за Договором), за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за січень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 28.05.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за лютий 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 01.07.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за березень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 08.07.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за квітень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 08.07.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за травень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 08.07.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за червень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався 17.09.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за липень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 17.09.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за серпень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 21.10.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за вересень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався лише 06.11.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за жовтень 2014 р. відповідач остаточно розрахувався 09.12.2014 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за листопад 2014 р. відповідач остаточно розрахувався 23.01.2015 р., за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за грудень 2014 р. відповідач перерахував позивачу суму 330300,95 грн. платежами 23.01.2015 р. та 28.01.2015 р. Залишок основного боргу за зобовязання грудня 2014 р. складає 0,01 грн.

При цьому, судом встановлено, що здійснюючи нарахування 3% річних за ОСОБА_2 приймання-передачі природного газу за спірний період, позивачем безпідставно включено в період часу, за який здійснюється стягнення, день фактичної оплати. Суд наголошує, що до періоду нарахування не може включатись день оплати товару, оскільки в день здійснення оплати прострочення виконання зобовязання вже було відсутнє.

Вимога про стягнення втрат від інфляції також підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд виходив з наступного:

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, врахувавши приписи постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, листа ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р., дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції, вимога про стягнення інфляційних втрат задовольняється судом частково - в загальному розмірі 33647,98 грн. В решті позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

При цьому, суд відзначає, що при нарахуванні втрат від інфляції за зобовязаннями січня 2014 р. позивачем було допущено помилку, а саме, в період нарахування безпідставно включено лютий, квітень та травень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, а заборгованість за поставлений природний газ у січні 2014 р., змінювалась протягом квітня-травня 2014 р.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями лютого 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування квітень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями березня 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування березень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями квітня 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування травень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями травня 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування червень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями липня 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування серпень-вересень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, а заборгованість за поставлений природний газ у липні 2014 р., змінювалась протягом вересня 2014 р.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями серпня 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування вересень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж та заборгованість за поставлений природний газ у серпні 2014 р., змінювалась протягом вересня 2014 р.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями вересня 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування жовтень 2014 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж та заборгованість за поставлений природний газ у вересні 2014р., змінювалась протягом жовтня 2014 р.

При нарахуванні інфляційних втрат за зобовязаннями грудня 2014 р., позивачем безпідставно включено в період нарахування січень 2015 р., оскільки індекс інфляції нараховується за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж та заборгованість за поставлений природний газ у грудня 2014р., змінювалась протягом січня 2015 р.

Суд зауважує, що відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Разом з тим, статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вимога про стягнення пені заявлена позивачем на підставі пункту 7.2 Договору за змістом якого, у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору він зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Розрахунок пені перевірено за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство. При цьому, суд виходив з обставин щодо виникнення спірного боргу, умов Договору, суми простроченого боргу, що існувала протягом розрахункового періоду, дати початку нарахування, дат здійснених відповідачем оплат, остаточну дату погашення відповідачем суми заборгованості та той факт, що день фактичної сплати суми боргу не включається в період часу, за період, заявлений до стягнення. Також, судом враховано приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, якою передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Суд відзначає, що вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню. Так, за заявлений до стягнення період часу, належний до стягнення розмір пені становить суму 29909,19 грн.

Відповідно до перерахунку, здійсненого судом, суд визнає позовну вимогу про стягнення пені доведеною і обґрунтованою на загальну суму 29909,19 грн., тому в решті вимоги про стягнення пені суд відмовляє, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

Відповідач не навів передбачених законом обставин, які б звільняли його від виконання обовязку щодо належного виконання умов Договору та, відповідно, від відповідальності у вигляді пені, 3% річних та втрат від інфляції.

Отже, позов задовольняється частково.

У письмовому відзиві КП Соцкомуненергія ЗОР просить зменшити на підставі п. 3 ст. 551 ГПК України розмір пені.

Присутній у судовому засіданні представник позивача проти клопотання відповідача про зменшення пені заперечив. Вказав, що Національна акціонерна компанія Нафтогаз України також перебуває у тяжкому фінансовому стані.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, на яку посилається відповідач, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 67, ч. 4 ст. 179 ГК України, ст.ст. 6, 627 ЦК України при укладенні господарських договорів сторони вільні у виборі предмету договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Тобто, наведена правова норма надає господарському суду право (а не встановлює обовязок) зменшити розмір неустойки, що стягується. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобовязання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Викладені відповідачем у своєму клопотанні обставини не спростовують факт наявності його вини у простроченні виконання грошового зобовязання та не звільняють від належного виконання умов укладеного сторонами договору щодо здійснення оплати за товар в установлені строки.

Суд зазначає, що в порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, відповідач не надав належних і допустимих доказів у підтвердження наявності виключного випадку, необхідного для зменшення розміру пені.

Оцінивши обставини справи та наведені відповідачем доводи, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені.

Розглянувши клопотання КП Соцкомуненергія Запорізької обласної ради про надання розстрочки виконання рішення суду на 4 місяці, проаналізувавши матеріали та обставини справи, суд знаходить підстави для задоволення даного клопотання, виходячи з наступного.

Так, обґрунтовуючи своє клопотання, відповідач посилається на наступні обставини: Комунальне підприємство «Соцкомуненергія» Запорізької обласної ради здійснює свою діяльність шляхом постачання пари та гарячої води комунальним закладам та установам що фінансуються у межах бюджетного асигнування, а також населенню.

На підставі рішення тридцять девятої сесії Запорізької обласної ради № 53 «Про затвердження тарифів на комунальні послуги комунальному підприємству «Соцкомуненергія» Запорізької обласної ради» від 25 грудня 2014 року, було затверджено тарифи на виробництво теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води комунальному підприємству «Соцкомуненергія» ЗОР.

Однак, у зв'язку із значним подорожчанням паливо-енергетичних ресурсів (газу та палива котельного) на початку 2015 року, що взагалі не відповідало плановим витратам, що були закладені при формуванні тарифу.

За підсумками фінансово-господарської діяльності КП «Соцкомуненергія» ЗОР за 2014р., 2015р. та І квартал 2016 року, на підприємстві склалася наступна ситуація:

за 2014 рік різниця в тарифах яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого опалення тарифам, що затверджувалися Запорізькою обласною радою склала 464123,99 гривень;

за 2015 рік різниця в тарифах яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого опалення тарифам, що затверджувалися Запорізькою обласною радою склала 665582,36 гривень;

за І квартал 2016 року підприємство має збитки від різниці в прямих витратах у розмірі 517689,39 гривень (без ПДВ).

Причиною такої збиткової діяльності підприємства стало те, що затверджені тарифи у відповідності до рішення тридцять дев'ятої сесії Запорізької обласної ради № 53 від 25 грудня 2014 року, не відповідають тим витратам, які фактично несе підприємство на виробництво теплової енергії. А тому, з незалежних від підприємства причин значно зросли виробничі витрати, зросла собівартість послуг, що обумовлена підвищенням вартості природного газу та рідкого палива. На сьогоднішній день Запорізькою обласною радою вирішується питання, щодо затвердження найближчим часом нових економічно обґрунтованих тарифів на житлово-комунальні послуги для КП «Соцкомуненергія» ЗОР. Крім того, має вирішитися питання щодо відшкодування КП «Соцкомуненергія» ЗОР, різниці між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво теплової енергії.

З огляду на наведене, та враховуючи, що очікувані надходження грошових коштів у найближчий час на рахунок підприємства до початку опалювального сезону ледве покривають найнеобхідніші витрати, які необхідно нести підприємству, для збереження його життєдіяльності, а також враховуючи, що задоволення позовних вимог у повному обсязі може призвести до тяжких правових та фінансово-господарських наслідків, що можуть наступити у разі стягнення з КП «Соцкомуненергія» ЗОР вищезгаданої суми на користь позивача (при фактичній не можливості у найближчий час сплати її на користь кредитора), і які будуть виражені в арешті усіх фінансових надходжень, (що позбавить відповідача нормально здійснювати господарську діяльність), а також враховуючи, що КП «Соцкомуненергія» ЗОР, обслуговує девять комунальних закладів та установ на території Запорізької області і є безальтернативним виробником тепла для згаданих установ, усі ці обставини вказують, що відповідач в такому випадку не зможе нормально відпрацювати у період опалювального сезону і надавати належним чином послуги з теплопостачання для обслуговуємих установ.

Посилаючись на вищевикладене, відповідач просить суд розстрочити виплату заборгованості рівними платежами на чотири місяці від дати ухвалення рішення.

Пунктом 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Господарським процесуальним кодексом не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

При вирішенні питання про розстрочку виконання рішення повинні враховуватись матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Таким чином, умовою надання відстрочки чи розстрочки виконання рішення є наявність виключно виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Тобто, підставою надання відстрочки є не тільки підтверджені належними доказами обставини щодо ускладнення чи об'єктивної неможливості виконання рішення суду, а і винятковість таких обставин.

Обов'язок доказування обставин щодо ускладнення чи неможливості виконання рішення покладається на особу, яка звертається із заявою про надання відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Пунктом 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.12. № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України визначено, що вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, підприємство відповідача знаходиться у скрутному фінансовому стані, який обумовлений низкою обєктивних обставин, які підтверджуються Звітами про фінансові результати, наданими КП «Соцкомуненергія» ЗОР (за підписом керівника підприємства та головного бухгалтера), копії яких містяться в матеріалах справи. Згідно довідки відповідача, станом на 01.11.2016 р. він має кредиторську заборгованість, яка становить суму 974,64 тис. грн.

Також, судом враховується той факт, що КП «Соцкомуненергія» ЗОР здійснює свою діяльність шляхом постачання пари та гарячої води комунальним закладам та установам що фінансуються у межах бюджетного асигнування, а також населенню. Підприємство відповідача є безальтернативним виробником тепла для згаданих установ. За 2014 рік різниця в тарифах склала 464123,99 грн.; за 2015 рік різниця в тарифах склала 665582,36 гривень; за І квартал 2016 р. підприємство має збитки від різниці в прямих витратах у розмірі 517689,39 грн. (без ПДВ).

Суд констатує наявність обставин, що дійсно ускладнюють виконання рішення господарського суду по даній справі.

Беручи до уваги всі обставини справи в їх сукупності та зважаючи на те, що сума присудженого до стягнення судового збору за змістом п. 3.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. також підлягає розстрочці, суд вважає за необхідне клопотання відповідача задовольнити і на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України розстрочити виконання судового рішення на чотири місяці, шляхом сплати відповідачем на користь позивача: до 29.12.2016 р. суми 17411,77 грн., до 29.01.2017 р. суми 17411,77 грн., до 28.02.2017 р. суми 17411,77грн. та до 29.03.2017 р. суми 17411,79 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Соцкомуненергія Запорізької обласної ради (адреса вказана в позовній заяві: 70540, с. Кірове Оріхівського району Запорізької області, вул. Воровського, 2; юридична адреса: 70540, с. Таврійське Оріхівського району Запорізької області, вул. Загорянська, буд. 2-А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) суму 0 (нуль) грн. 01 коп. основного боргу, суму 29909 (двадцять девять тисяч девятсот девять) грн. 19 коп. пені, суму 5060 (пять тисяч шістдесят) грн. 72 коп. 3% річних, суму 33647 (тридцять три тисячі шістсот сорок сім) грн. 98 коп. втрат від інфляції та суму 1029 (одна тисяча двадцять девять) грн. 20 коп. судового збору, розстрочивши виконання судового рішення на чотири місяці, шляхом сплати відповідачем на користь позивача: до 29.12.2016 р. суми 17411 (сімнадцять тисяч чотириста одинадцять) грн. 77 коп., до 29.01.2017 р. суми 17411 (сімнадцять тисяч чотириста одинадцять) грн. 77 коп., до 28.02.2017 р. суми 17411 (сімнадцять тисяч чотириста одинадцять) грн. 77 коп. та до 29.03.2017 р. суми 17411 (сімнадцять тисяч чотириста одинадцять) грн. 79 коп.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України (із урахуванням ч.3 ст. 51 ГПК України) 02.12.2016 р.

Суддя М.В. Мірошниченко