ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа № 922/2635/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1;

1-й відповідач - не зявився;

2-й відповідач - не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.2955Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 19 вересня 2016 року по справі №922/2635/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Алюмбуд, м. Харків

до 1. Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та кредит, м. Київ;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю Металіст-Будметалконструкція, м. Харків

про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 19 вересня 2016 року по справі №922/2635/16 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати, прийняти нове, яким позов задовольнити.

Будучи належним чином повідомленим про дату і місце судового розгляду, відповідачі, своїми правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористались, у судове засідання не зявились, повноважних представників до суду не направили, про причини неявки суд не повідомили. Відзивів на апеляційну скаргу не надали.

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що відповідачі своїх представників у судове засідання не направили, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка відповідачів не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2012 р. між відповідачем (ПуАТ Фінанси та Кредит, як банком) та відповідачем (ТОВ Металіст-Будметалконструкція, як позичальником) було укладено договір про невідновлювальну кредитну лінію (далі кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 9300000,00 грн., а позичальник зобовязується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти згідно з Графіком зниження ліміту кредитної лінії (додаток №1 до цього договору) з кінцевим строком погашення до 05.09.2017 р. і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього договору.

Зобовязання позичальника за вказаним кредитним договором було забезпечено іпотечним договором №8315-90321/0912 від 05.09.2012 р., відповідно до якого позивач (як іпотекодавець) передав відповідачу (ПуАТ Фінанси та Кредит, як іпотекодержателю) майно на умовах, передбачених цим договором.

Позивач вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки не передбачає такої істотної умови як відповідальність банку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 9 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зміст оспорюваного договору свідчить про те, що сторонами було погоджено умови щодо відповідальності боржника за невиконання чи неналежне виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

З огляду на принцип свободи договору, погодження сторонами договору умов щодо відповідальності один одного за його невиконання чи неналежне виконання таким чином, як це було погоджено в оспорюваному правочині (покладення відповідальності лише на боржника) не дає змоги стверджувати про те, що оспорюваний договір не містить умови про відповідальність, а отже і про порушення п. 9 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

Також, положення норми п. 9 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг не називає умову договору про відповідальність істотною.

Окрім того, наявність чи відсутність істотних умов не пов'язується з недійсністю договору (п. 2.2, 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними).

Господарський суд у рішенні не прийняв до уваги та відхилив як такі, що базуються на довільному тлумаченні твердження відповідача про те, що на відносини за кредитним договором не поширюється дія Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, оскільки, відповідно до преамбули даного нормативного акту, цей Закон встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Заперечення ПуАТ Фінанси та Кредит з приводу недопустимості оскарження кредитного договору позивачем, який не є стороною такого договору юридично неспроможні.

Згідно розяснень, викладених в п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі про визнання правочину (договору) недійсним може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Враховуючи те, що позивач є іпотекодавцем за іпотечним договором, укладеним на забезпечення спірного кредитного договору, звернення останнього з позовом у даній справі є правомірним.

Аналізуючи викладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції повністю досліджено обставини справи, що мають значення для справи, рішення є обґрунтованим і прийнятим у відповідності з чинним законодавством, а тому підстави для його скасування та задоволення скарги відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 19 вересня 2016 року по справі №922/2635/16 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 05.12.2016 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.