ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.11.2016 Справа № 920/773/16
Господарський суд Сумської області у складі колегії суддів: головуючого судді Левченка П.І., судді Костенко Л.А., судді Сопяненко О.Ю. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/773/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лебединська рибоводно-меліоративна станція», м. Лебедин Сумської області,

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України, м. Суми,

про внесення змін до договору,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 09.01.2016,

відповідача ОСОБА_2 за довіреністю № 52 від 17.05.2016.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 96-97) просить суд внести зміни до пункту 1.1 розділу 1 «Предмет договору» договору оренди державного майна № 160 від 01 червня 2000 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лебединська рибоводно-меліоративна станція» у новій редакції: «Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування групу інвентарних обєктів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лебединська рибоводно-меліоративна станція», склад і вартість яких визначено відповідно до акта оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного станом на 31.08.2015 року, вартість якого за актом оцінки складає 2302663,00 грн.; майна що передається на утримання або схов орендарю немає; майна, що надається орендареві на умовах кредиту немає, майна, що викупається орендарем немає.».

Відповідач заперечує проти позову, вважаючи, що відсутні підстави для внесення змін за рішенням суду на вимогу позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лебединська рибоводно-меліоративна станція» (позивач) засноване в результаті припинення Відкритого акціонерного товариства «Лебединська рибоводно-меліоративна станція» шляхом перетворення (реорганізації) у Товариство з обмеженою відповідальністю «Лебединська рибоводно-меліоративна станція» та є правонаступником всіх майнових прав та обовязків Відкритого акціонерного товариства «Лебединська рибоводно-меліоративна станція», що підтверджується статутом позивача, зареєстрованим Виконавчим комітетом Лебединської міської ради Сумської області 17.12.2009 року, номер запису про державну реєстрацію 0000324 (з подальшими змінами).

01.06.2000 року між відповідачем (орендодавцем) та Відкритим акціонерним товариством «Лебединська рибоводно-меліоративна станція» (орендарем), правонаступником якого є позивач, був укладений договір оренди державного майна № 160 (Далі договір оренди № 160), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно ставки, що знаходяться на балансі Відкритого акціонерного товариства «Лебединська рибоводно-меліоративна станція», склад і вартість якого визначено відповідно до акту оцінки, затвердженого наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області від 17.05.2000 року за № 407 і становить 893966,00 грн.

Згідно пункту 10.1 договору оренди № 160, цей договір діє з 01 червня 2000 року до 01 червня 2005 року.

В подальшому строк дії договору оренди № 160 неодноразово продовжувався, про що свідчить зміст рішення Господарського суду Сумської області від 16.07.2015 року у справі № 920/987/15 (а.с. 24-26).

Зокрема, вищезгаданим судовим рішенням зобовязано відповідача укласти з позивачем договір про внесення змін до договору оренди № 160 щодо продовження строку його дії до 01 січня 2018 року включно.

03 листопада 2015 року сторони, керуючись частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України, рішенням Господарського суду Сумської області від 16.07.2015 року у справ № 920/987/15, статтею 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», наказом Фонду державного майна України від 05.03.2013 року № 276, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.03.2013 року за № 458/22990, відповідно до пункту 10.3 договору оренди державного майна від 01.06.2000 № 160 уклали договір про внесення змін до договору оренди державного майна від 01 червня 2000 року № 160, зокрема, щодо викладення пункту 1.1 договору оренди № 160 в такій редакції: « 1.1 Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування структурний підрозділ цілісного майнового комплексу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лебединська рибоводно-меліоративна станція», склад і вартість якого визначено відповідно до акта оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного станом на 31.08.2015 року, вартість якого за актом оцінки становить 2302663,00 грн. (два мільйони триста дві тисячі шістсот шістдесят три грн. 00 коп.); майна, що передається на утримання або схов орендарю немає; майна, що надається орендареві на умовах кредиту немає; майна, що викупається орендарем немає.» (а. с. 84-85).

Пункт 10.1 договору оренди № 160 сторони у договорі від 03 листопада 2015 року про внесення змін до договору оренди № 160 узгодили в такій редакції: « 10.1 Цей договір діє до 01 січня 2018 року включно.».

Пунктом 10 договору від 03 листопада 2015 року про внесення змін до договору оренди державного майна від 01 червня 2000 року № 160 сторони узгодили, що до цього договору про внесення змін додається акт оцінки вартості майна структурного підрозділу цілісного майнового комплексу, розрахунок орендної плати.

І в акті оцінки вартості майна, і в розрахунку орендної плати (а. с. 86, 89-91) сторони також, як і в пункті 1.1 договору оренди № 160, узгодили назву обєкта оренди (предмет договору) структурний підрозділ цілісного майнового комплексу.

Як зазначалося вище, укладаючи 03 листопада 2015 року договір про внесення змін до договору оренди від 01.06.2000 року № 160, сторони, зокрема, керувалися частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України і уклали його відповідно до пункту 10.3. договору оренди № 160.

Частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 10. 3. Договору оренди № 160 встановлено, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться, розглядаються сторонами протягом 20 днів. Одностороння відмова від виконання договору та внесених змін не допускається.

Таким чином, у договорі від 03 листопада 2015 року про внесення змін до договору оренди № 160 сторони підкреслили, що зміна договору оренди № 160 може мати місце лише за погодженням (за згодою) сторін і, що відбулась 03 листопада 2015 року зміна договору оренди № 160 щодо редакції його пункту 1.1 саме за погодженням (за згодою) сторін.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що листом № 101 від 11.07.2016 року він звернувся до відповідача з проханням внести зміни до договору оренди № 160 з метою визначення статусу орендованого майна як групи інвентарних обєктів замість цілісного майнового комплексу, але відповідач своїм листом № 11-09-02912 від 14.07.2016 року, відмовив позивачеві у зміні статусу орендованого майна, тобто не погодився на внесення запропонованих позивачем змін до договору оренди № 160.

В обґрунтування своїх позовних вимог щодо змін до договору за рішенням суду на його вимогу позивач посилається на статтю 188 Господарського кодексу України, згідно якої, у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Позивач скористався своїм правом передати спір на вирішення суду, передбаченим статтею 188 Господарського кодексу України, але цією нормою закону не встановлено підстав для зміни договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, а відтак ця норма не є підставою для задоволення позову про внесення змін до договору на вимогу однієї із сторін.

Далі у своєї позовній заяві позивач посилається на статтю 651 Цивільного кодексу України, зазначаючи (а.с. 7), що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

При цьому позивач не наводить жодного порушення договору оренди № 160 другою стороною, не наводить жодного іншого випадку встановленого договором оренди № 160 або законом, коли договір оренди № 160 може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

Після необґрунтованого посилання на статтю 651 Цивільного кодексу України позивач у своїй позивній заяві посилається лише на статті 629 та 654 Цивільного кодексу України, які також не свідчать про наявність підстав для внесення змін до договору оренди № 160 за рішенням суду на вимогу однієї із сторін (у даному випадку на вимогу позивача).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами, а відтак обовязковою для сторін є умова пункту 10.3 договору оренди № 160, яким встановлено, що зміна договору може мати місце за погодженням сторін. Цією нормою закону не встановлено випадків, коли договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

Згідно статті 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Ця норма закону, на яку посилається позивач у своїй позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог також не свідчить про наявність підстав для внесення змін до договору оренди № 160 за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

Після вищенаведеного правового обґрунтування підстав для зміни договору оренди № 160 за рішенням суду на вимогу однієї із сторін з посиланням на статтю 188 Господарського кодексу України та статті 629, 651, 654 Цивільного кодексу України, позивач вважає (а.с. 8), що необхідно внести зміни до договору оренди № 160, виклавши пункт 1.1 договору у його редакції, враховуючи, що відповідач своїм листом № 11-09-02912 від 14.07.2016 року відмовив позивачу у зміні правового статусу орендованого майна, а одностороння зміна умов договору не передбачена законодавством.

Така позиція позивача суперечить вищезгаданим умовам договору оренди № 160 та вимогам закону.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статі 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості .

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони визначили і погодили умови договору, зокрема зміст (редакцію) пункту 1.1 договору оренди № 160, у договорі від 03 листопада 2015 року про внесення змін до договору оренди державного майна від 01 червня 2000 року № 160, керуючись частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України, відповідно до пункту 10.3 договору оренди № 160.

Вищезгадані зміни внесені сторонами у договір оренди № 160 у повній відповідності з умовами цього договору та вимогами закону, оскільки відбулися за згодою (погодженням) обох сторін, здійснені у письмовій формі та підписані обома сторонами, як встановлено пунктом 11.1 договору оренди № 160 (а.с. 18).

Позовні вимоги позивача щодо внесення змін до договору оренди № 160 за рішенням суду на вимогу однієї із сторін (у даному випадку на вимогу позивача) не ґрунтуються ні на умовах цього договору, ні на вимогах закону, і більше того, суперечать як умовам договору, так і вимогам закону, зокрема статті 651 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина перша статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду наперед встановленої сили.

З огляду на все вищевикладене, позовні вимоги позивача у даній справі задоволенню не підлягають у звязку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та неправомірністю.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у звязку з відмовою в задоволенні його позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82, 84-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 05.12.2016.

Головуючий суддя П.І. Левченко

Суддя Л.А. Костенко

Суддя О.Ю. Сопяненко