РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2016Справа №910/17391/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"
провизнання частково недійсним договору
Суддя Трофименко Т.Ю.

в присутності представників сторін:

від позивача: Тютерева В.В. по довіреності № б/н від 10.08.2016

від відповідача: Тараненко Г.Ю. по довіреності № 228 від 21.03.2016

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київлайн» звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» про визнання недійсним пункту 2.6. статті 2 Загальних умов Договору фінансового лізингу (Додаток № 3 до Договору фінансового лізингу № 1755/0813-В від 20.08.2013р.), укладеного між сторонами, та застосувати правові наслідки.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що спірний пункт суперечить положенням ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", яка встановлює виключний перелік лізингових платежів, і якою не передбачено сплату курсової різниці. Крім того, на думку позивача, платіж, визначений п. 2.6. ст. 2 Договору є незаконним, оскільки нараховується подвійна винагорода.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2016 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 31.10.2016.

10.10.2016 через загальний відділ діловодства від позивача надійшов відзив на позовну заяву.

Представник позивача 28.10.2016 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення на відзив. У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, зокрема зазначив, що норми чинного законодавства не містять заборони на включення до умов договору положень щодо здійснення валютного коригування сум лізингових платежів. Крім того вказав, що відповідно до наданих позивачем актів взаєморозрахунків між відповідачем та позивачем у позивача відсутня будь-яка заборгованість за Договором, який є предметом спору. Таким чином, позивач сплачував всі лізингові платежі з урахуванням суми курсової різниці, у зв'язку з чим відповідач вказав на відсутність підстав для визнання спірного пункту договору недійсними.

18.11.2016 від позивача та відповідача через загальний відділ діловодства надійшли додаткові письмові пояснення у справі.

У судовому засіданні 21.11.2016 представник сторін надали додаткові усні пояснення у справі, відповідно до яких представник позивача позовні вимоги підтримав, а представник відповідача проти позову заперечував.

Розглянувши позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Київлайн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та вивчивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані докази та оглянувши їх оригінали в судових засіданнях, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

20.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (далі - лізингодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київлайн» (далі - лізингоодержувач, позивач) було укладено договір фінансового лізингу № 1755/08/13-В.

Згідно з п.1.1. Загальних умов Договору (Додаток №3 до Договору) за умовами Договору лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (далі по тексту «Предмет лізингу»), найменування і характеристики якого вказані в Специфікації (додаток №2 до Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку унесення лізингових платежів (додаток №1 до Договору, далі - «Графік платежів»), а також інші платежі відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до п. 1.2. Загальних умов Договору термін користування лізингоодержувачем предметом лізингу (строк лізингу) зазначений у п. 5 Договору і починається з дати підписання сторонами Акта прийому-передачі предмета лізингу, але в будь-якому разі не може бути менше одного року.

11.10.2013 відповідачем було передано позивачеві у користування за актом прийому-передачі предмет лізингу - транспортний засіб GЕЕLУ Emgrand EC-7, 2013 року випуску: шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2.

Загальна сума лізингових платежів, відповідно до п. 8.1 Договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 10.10.2013), становить 173 342,46 грн., які, виходячи з тексту "додаток № 1 - графік внесення лізингових платежів" (в редакції цієї ж додаткової угоди) складається з двох частин: платежу, що відшкодовує вартість предмету лізингу та винагороди (комісії) лізингодавця. Дані лізингові платежі, як зазначено в п. 8.1 документу "договір фінансового лізингу № 1755/08/13-В", можуть змінюватись відповідно до Загальних умов договору фінансового лізингу.

Згідно з п. 8.4 документу "договір фінансового лізингу № 1755/80/13-В" сплата лізингових платежів здійснюється в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п. 2.6 Загальних умов. В п. 8.5 документу "договір фінансового лізингу № 1755/80/13-В" зафіксовано курс гривні до долара США на момент укладення Договору в розмірі 7,993 грн. за 1 долар.

Відповідно до п. 2.6 Загальних умов, у разі зазначення в п. 8.4. Договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним Договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ) за наступною формулою: Т=(То*Кт)/Ко, де: Т - поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях, То - поточний лізинговий платіж, зазначений в графі 6 графіка платежів, Ко - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладення договору, Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 % (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу). При цьому, якщо Кт, збільшений на 1 %, буде менше, ніж Ко, перерахунок не проводиться. У разі погашення вартості предмета лізингу відноситься сума, зазначена в графі 4 графіка платежів на відповідну дату. Різниця поточного лізингового платежу, розрахованого за правилами цього пункту загальних умов і суми, що відшкодовує вартість предмета лізингу, вважається комісією лізингодавця.

Пунктом 13.5 Загальних умов передбачено, що перед підписанням Договору, у разі зазначення в п. 8.4 Договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, лізингоодержувач попереджений лізингодавцем про наявність з боку лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірності виникнення можливих збитків у лізингоодержувача внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної валюти України. Підписанням цього Договору лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, заподіяних коливанням курсу валют, і гарантує виконання взятих на себе зобов'язань своєчасно та в повному обсязі.

У відповідності до п. 8.3. Договору лізингоодержувач має право достроково, письмово повідомивши лізингодавця не менше ніж за один місяць, викупити предмет лізингу (але не раніше ніж через один рік з дати початку перебігу строку лізингу - дати підписання акту прийому-передачі предмета лізингу) шляхом оплати лізингодавцю платежів згідно з п. 8.5. Загальних умов (сума викупу), а лізингодавець зобов'язується передати лізингоодержувачу право власності на предмет лізингу.

Відповідно до п. 8.5 Загальних умов сума викупу при достроковому викупі предмета лізингу, на визначену договором дату (дата розрахунку), вираховується як арифметична сума трьох складових: суми, яка направляється на погашення вартості предмета лізингу за всі періоди, які не настали на дату розрахунку (графа 4 графіка платежів). У разі зазначення в п. 8.4 Договору на застосування при визначення розміру лізингового платежу коригування курсу валют, така сума перераховується у відповідності з п. 2.6 Загальних умов на дату розрахунку; суми витрат у зв'язку з достроковим розірванням Договору, які на дату розрахунку були понесені лізингодавцем, але не були відшкодовані лізингоодержувачем в лізингових платежах (витрати на зняття з обліку предмета лізингу, вартість страхування, сума податків, включаючи збір до ПФУ і т.д.); один розмір лізингового платежу, зазначеного в графі 6 графіка платежів на найближчу дату сплати відповідного платежу, що слідує за датою розрахунку. Різниця суми викупу і суми, яка спрямована на погашення вартості предмета лізингу (графа 4 графіка платежів), вважається винагородою (комісією) лізингодавця.

Позивач вказує, що спірний пункт 2.6. Загальних умов договору фінансового лізингу (додаток № 3 до Договору фінансового лізингу № 1755/0813-В від 20.08.2013р.) п. 6 ч.1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, Рішенню Конституційного Суду від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011, ч. 2 ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг", статтям 99, 117 Конституції України, ч. 2 ст. 198 ГК України, п. 1 Постанови КМУ № 1998 від 18.12.1998р. "Про удосконалення порядку формування цін", ч. 1 ст. 3 Декрету КМУ від 19.02.1993 р. N 15- 93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", та п. 8.3. ст. 8 даного Договору.

Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Положеннями ч. 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на те, що позивач недійсність положень Договору обґрунтовує невідповідністю вимогам закону щодо валюти грошового зобов'язання, підлягають дослідженню та оцінці відповідні норми українського законодавства, яке регулює дану сферу правовідносин.

Згідно зі ст. 99 Конституції України національною грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Крім того, приписи ст. 198 Господарського кодексу України (виконання грошових зобов'язань) не суперечить приписам ст. 533 Цивільного кодексу України.

Також гривня як грошова одиниця України (національна валюта), що є єдиним законним платіжним засобом в Україні, яка приймається усіма фізичним та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів, передбачена Законом України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" від 05.04.2001 р. №2346-ІІІ (ст. 3 даного Закону).

Таким чином, вищезазначені законодавчі акти визначають національну валюту України як основний єдиний законний платіжний засіб на території України. Однак, вони не містять заборони на вираження розміру грошових зобов'язань в іноземній валюті. З огляду на це позивач помилково ототожнює можливість встановлення ціни з визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті з дозволом на використання іноземної валюти при здійснені розрахунків на території України, оскільки це допускається лише у випадках, порядку та умовах, встановлених законом (Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті").

Отже, законодавство України хоч і передбачає обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містить заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Жодне з положень Договору не встановлює можливість використання іноземної валюти як платіжного засобу за Договором. Оспорювані умови Договору стосуються виключно права здійснення коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні відносно долара США), тобто є умовами щодо визначення грошового еквіваленту, який підлягає сплаті у гривні. Застосування даного механізму визначення розміру платежу не суперечить законодавству України.

Відповідно до ст. 16 Закону україни «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду викладене, вимоги позивача про визнання недійсним пункту 2.6. статті 2 Загальних умов договору фінансового лізингу № 1755/0813-В від 20.08.2013 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На виконання вимог ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.11.2016р.

Суддя Т.Ю. Трофименко