РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2016Справа №910/10919/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договору недійсним,

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача Мостепанюк В.І., представник за довіреністю;

від відповідача не зявився;

від третьої особи Костюков Д.І., представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Дельта банк, в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ Дельта банк Кадирова В.В., звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України, про визнання недійсним договору застави майнових прав від 25.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №294, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір застави майнових прав від 25.02.2015 є нікчемним на підстав пунктів 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з наступних підстав:

- Банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону);

- Банк прийняв на себе зобовязання (застава) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» (п. 5 ч.3 ст. 38 Закону);

- Банк уклав правочин (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону).

Позивач також вказує, що оспорюваний договір був укладений без отримання на це згоди куратора, яка була обовязковою, що суперечить ст. 3, 47, 49, 66 Закону України «Про банківську діяльність». Всупереч імперативних вимог постанови НБУ №692/БТ, яка отримана АТ «Дельта Банк» у встановленому законом порядку та була обовязковою для виконання, позивач та відповідач уклали договір застави в період існування у банку відповідних заборон, зокрема щодо передачі в забезпечення третім особам майна та активів банку без погодження з куратором НБУ. Крім того, оспорюваний правочин не визначає розміру основного зобовязання.

Зважаючи на викладене та керуючись ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів» фізичних осіб», ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. 3, 47, 49, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» позивач просив суд визнати недійсним договір застави майнових прав від 25.02.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 порушено провадження у даній справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 задоволено клопотання позивача про розгляд справи у закритому судовому засіданні та ухвалено розгляд справи №910/10919/16 здійснювати у закритому судовому засіданні в частині огляду/дослідження письмових доказів, які містять банківську таємницю.

Відповідач проти позову заперечив повністю та зазначив, що отримане повідомлення про нікчемність оспорюваного правочину від 29.09.2015 вих. №9310 останній оскаржив в порядку адміністративного судочинства. За наслідками розгляду справи №926/24298/15 Окружним адміністративним судом м. Києва було прийнято 26.01.20126 постанову, яка залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2016, якою адміністративний позов задоволено, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації AT "Дельта Банк" Кадирова В.В. про нікчемність правочинів, а саме іпотечного договору від 29.12.2014, договору застави майнових прав від 25.02.2015 (№ 293). договору застави майнових прав від 25.02.2015 (№ 294); договору застави цінних паперів № 1/ЦП від 26.02.2015 та договору про звернення стягнення № 1/ЦП/ЗС від 26.02.2015;

- визнано протиправним та скасовано повідомлення № 9310 від 29.09.2015 про нікчемність правочинів.

Тобто, судами було встановлено відсутність факту невідповідності Договору застави №294 вимогам чинного законодавства України та спростовано всі аргументи Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації AT "Дельта Банк", які є ідентичними аргументам позову щодо визнання Договору застави № 294 недійсним, а, відповідно, договір є дійсним і позов AT "Дельта Банк" задоволенню не підлягає. Відповідач вказує, що позивачем у своїй позовній заяві не наведено жодної фактичної обставини, з якою закон повязує визнання оспорюваного правочину недійсним на момент його укладення.

Третя особа, у поданому відзиві на позовну заяву підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Разом з цим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема Іззетов проти України, Пискал проти України, Майстер проти України, Субот проти України, Крюков проти України, Крат проти України, Сокор проти України, Кобченко проти України, Шульга проти України, Лагун проти України, Буряк проти України, ТОВ ФПК ГРОСС проти України, Гержик проти України суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02.09.2010, Смірнова проти України від 08.11.2005, Матіка проти Румунії від 02.11.2006, Літоселітіс проти Греції від 05.02.2004 та інші).

Відповідач в судове засідання 22.11.2016р. своїх представників не направив, через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник Відповідача який супроводжує дану справу не може взяти участі в судовому засіданні 22.11.2016р., оскільки зайнятий в судовому засіданні по іншій справі, яка розглядається Вищим господарським судом. Однак доказів на підтвердження своїх тверджень в клопотанні суду не подав. Тому клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи не задовольняється судом. Суд зазначає про те, що судом погоджено з представником Відповідача в судовому засіданні 01.11.2016р. дату наступного судового засідання, що підтверджується розпискою в повідомленні про відкладення розгляду справи саме на 22.11.2016р., що свідчить про те, що відповідач був заздалегідь обізнаний про дату слухання справи, а тому з метою уникнення затягування розгляду спору, враховуючи те, що відповідач подав документи, необхідних для вирішення спору, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали документів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі - AT «Дельта Банк», Банк, Позивач, Заставодавець) та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі - ПАТ «Ощадбанк», Відповідач, Заставодержатель, Клієнт, Кореспондент) укладено Договір №151210-Л1 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку (надалі - Договір кореспондентського рахунку-1), відповідно до п. 1.1. якого Банк відкриває Кореспонденту мультивалютний кореспондентський рахунок типу «Лоро», №3 у валютах згідно заяви Кореспондента та виконує за дорученням і за кошти Кореспондента розрахунки на підставі цього Договору, і здійснює його обслуговування.

Разом з цим, 15 грудня 2010 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір №151210-Л2 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку (надалі - Договір кореспондентського рахунку-2), згідно з пунктом 1.1. якого Банк відкриває Кореспонденту кореспондентський рахунок типу «Лоро», у українських гривнях (980) №3 та виконує за дорученням і за кошти Кореспондента розрахунки на підставі цього Договору, і здійснює його обслуговування.

25 лютого 2015 року з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Договорами кореспондентських рахунків, між Банком та Клієнтом укладено Договір застави майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрований в реєстрі за №294 (надалі - Договір застави), відповідно до пункту 1.1 якого Заставодавець передає в заставу, а Заставодержатель цим приймає в заставу на умовах, визначених у цьому Договорі, предмет застави, а саме: майнові права - права вимоги від Боржників здійснення платежів на користь Заставодавця за Контрактами в розмірах та в строки, передбаченими Контрактами з такими Боржниками, та усі належні Заставодавцю майнові права за договорами, що забезпечують виконання зобовязання за Контрактами (Договорами забезпечення), вичерпний перелік яких наведено в Додатку №1 до цього Договору.

Пункт 1.2. Договору застави передбачає, що сторони погоджуються з тим, що на момент укладення цього Договору договірна вартість предмету застави становить 1 298 834 955,00 грн.

Пункт 6.1 оспорюваного правочину встановлює, що Заставодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет застави у випадках, передбачених умовами цього Договору та законодавством, в тому числі якщо у момент настання строку виконання зобов'язання воно не буде виконано.

В п.11.1 Договору застави передбачено, що це договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами, скріплення їх підписів печатками сторін та нотаріального посвідчення і діє до виконання зобовязання за договорами кореспондентського рахунку та цим договором в повному обсязі.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №51 від 02.03.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким тимчасову адміністрацію у позивача запроваджено строком на 3 місяці з 03.03.2015 до 02.06.2015.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 03.08.2015 строк здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» було продовжено по 02 жовтня 2015 року включно.

Постановою Правління Національного банку України №664 від 02.10.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта-Банк" вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати позивача.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №181 від 02.10.2015 було розпочато процедуру ліквідації позивача з 05.10.2015 до 04.10.2017 включно.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пункт 8 Розділу X Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлює, що - законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, у спорах, повязаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобовязань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, адже цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі Закон) та абз. 3 п. 1.18 глави першої розділу III «Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку», затвердженим Рішення виконавчої дирекції Фонд гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року №2 уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Згідно з ч.2 ст. 38 Закону, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

На виконання імперативних вимог спеціального Закону, згідно Наказу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в AT «Дельта Банк» від 11.03.2015 року №67 «Про перевірку правочинів (договорів) в AT «Дельта Банк», в Банку була створена Комісія з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями.

Так, в ході здійснення перевірки Договору застави, укладеного між Банком та ПАТ «Ощадбанк», уповноваженою особою виявлено численні факти порушень законодавства України та обмежень, встановлених Національним банком України, за результатами якої прийнято рішення, оформлене протоколом від 24.09.2015 року №56, відповідно до якого вказаний правочин є нікчемним на підставі пунктів 1, 5, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з абз. 1 та абз. 2 частини четвертої статті 38 цього Закону, а також абз. 2 п. 1.20 гл. 1 розділу III Рішення №2 Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

30.09.2015 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ Дельта Банк було направлено на адресу відповідача повідомлення № 9310 від 29.09.2015 про нікчемність оспорюваного договору застави, що підтверджується фіскальним чеком № 3240 від 30.09.2015 року та описом вкладення у цінний лист (копії містяться в матеріалах справи).

Частина друга статті 3 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зобовязує банки провадити свою діяльність відповідно до вимог цього Закону та інших нормативно правових актів України.

Частина тринадцята статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що Національний банк України з метою захисту прав вкладників та інших кредиторів має право встановлювати додаткові вимоги, включаючи вимоги щодо підвищення рівня регулятивного капіталу банку чи інших економічних нормативів, щодо певного виду діяльності та надання фінансових послуг, які має право здійснювати банк.

Відповідно до частини першої статті 66 цього Закону, державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України, зокрема шляхом встановлення вимог та обмежень діяльності банків.

У спірних правовідносинах, які виникли між Позивачем та Відповідачем, основним зобовязанням (у розумінні Закону України «Про заставу») є належне виконання AT «Дельта Банк» перед ПАТ «Ощадбанк» зобов'язань за Договорами кореспондентських рахунків, а способом забезпечення виконання зобов'язань - є застава майнових прав згідно Договору застави, укладеного із Клієнтом.

Оскільки нормами ЦК України, Закону України «Про заставу» визначено, що застава має похідний характер від забезпеченого ним зобов'язання, а саме зобовязання є банківською послугою (ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), у зв'язку з чим укладення оспорюваного правочину повинно було відбутися з чітким дотриманням вимог зазначеного Закону.

Натомість, AT «Дельта Банк», укладаючи із ПАТ «Ощадбанк» Договір застави, прийняв на себе зобов'язання щодо виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

В процесі судового розгляду було встановлено, що Договір застави був укладений у період, коли у AT «Дельта Банк» існували певні обмеження щодо здійснення операцій банку, зокрема у зв'язку із виникненням у Позивача проблем із ліквідністю, 11.09.2014 року Правлінням НБУ прийнято постанову №560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю AT «Дельта Банк» шляхом призначення куратора» (надалі - постанова НБУ №560/БТ), відповідно до якої призначено куратором Банку службовця НБУ ОСОБА_9 для забезпечення виконання функцій згідно з повноваженнями, визначеними Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління НБУ №346 від 17.08.2012 року.

Крім того, для стабілізації діяльності банку та відновлення його фінансового стану 30.10.2014 року Національним банком України прийнято постанову №692/БТ Про віднесення публічного акціонерного товариства Дельта Банк до категорії проблемних, відповідно до якої ПАТ Дельта Банк віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів, запроваджено для банку перелік обмежень у його діяльності, зокрема, заборонено банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку.

В ст. ст. 2, 6 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті. Національний банк також сприяє додержанню стійких темпів економічного зростання та підтримує економічну політику Кабінету Міністрів України за умови, що це не перешкоджає досягненню цілей, визначених у частинах другій та третій цієї статті.

Відповідно до ст. 7-1 названого Закону Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, має право визначати тимчасові особливості регулювання та нагляду за банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України, у тому числі особливості підтримання ліквідності банків, застосування економічних нормативів, формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями банків, запроваджувати обмеження на їх діяльність, у тому числі обмежувати або забороняти видачу коштів з поточних та вкладних (депозитних) рахунків фізичних та юридичних осіб, а також обмежувати або тимчасово забороняти проведення валютних операцій на території України, зокрема операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей. Наявність ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, а також обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, підтверджується відповідним рішенням Ради з фінансової стабільності, повноваження якої визначаються указом Президента України.

Згідно зі ст. 56 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, не підлягають опублікуванню та доводяться до відома юридичних та фізичних осіб, на яких поширюється їх дія.

Таким чином, постанови правління Національного банку України №560/БТ від 11.09.2014 "Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" шляхом призначення куратора" та №692/БТ від 30.10.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" є нормативно-правовими актами з обмеженим доступом і є обов'язковими для виконання.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України «Про банки і банківську діяльність», згідно зі ст. ст. 66, 73, 75 якого Національний банк України здійснює регулювання банківської діяльності у формах адміністративного та індикативного регулювання. Здійснюючи адміністративне регулювання, Національний банк України встановлює вимоги та обмеження щодо діяльності банків.

У разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать, зокрема: віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Проблемному банку забороняється використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті. Проведення розрахунків здійснюється виключно через консолідований кореспондентський рахунок у Національному банку України.

Ця норма не поширюється на операції щодо виконання зобов'язань у міжнародних та внутрішньодержавних платіжних системах і системах розрахунків та на операції з цінними паперами, що здійснюються згідно із законодавством.

Проблемний банк у строк до 180 днів зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Проблемний банк зобов'язаний у строк до семи днів повідомити Національний банк України про заходи, які він вживатиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, та на вимогу Національного банку України повідомляти його про хід виконання цих заходів.

Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Національний банк України зобов'язаний не пізніше ніж через 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Саме з урахуванням вищевикладених норм правлінням Національного банку України було прийнято постанови №560/БТ від 11.09.2014 "Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" шляхом призначення куратора" та №692/БТ від 30.10.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних".

Натомість, спірний Договір застави було укладено між сторонами за відсутності згоди (погодження) із Національним банком України.

Відповідно до п.п.4.8, 4.9 постанови Правління Національного банку України від 17.02.2012 №346 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства» (в редакції, чинній на момент призначення куратора позивачу) куратор банку здійснює посилений контроль за діяльністю банку шляхом проведення аналізу фінансової, статистичної звітності та іншої інформації, що надається банком до Національного банку, та/або перебуваючи безпосередньо в банку. Банк зобов'язаний забезпечити куратора, призначеного Національним банком, окремим приміщенням, що обладнане необхідними технічними засобами, з доступом до відповідних програмно-технічних комплексів банку для перегляду в режимі поточного часу всіх операцій банку та його клієнтів.

На куратора банку можуть покладатися такі повноваження: а) здійснювати постійний контроль за проведенням банком операцій; б) отримувати інформацію та ознайомлюватися з документами щодо проведення банком операцій і визначення рівня ризиків, на які він може наражатися; в) ініціювати встановлення порядку виконання банком та його відокремленими підрозділами початкових платежів з урахуванням наявності коштів на кореспондентському рахунку і змісту платежів, обрання способів організації управління черговістю початкових платежів (використовуючи засоби системи автоматизації банку, внутрішньобанківської міжфілійної платіжної системи банку, автоматизоване робоче місце "АРМ куратора банку", призначене для управління початковими платежами банку, що надсилаються до СЕП); г) ініціювати заборону на використання для розрахунків прямих кореспондентських рахунків; ґ) ініціювати переведення банку на модель обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку в СЕП, яка дає банку змогу здійснювати початкові платежі від імені відокремлених підрозділів або через внутрішньобанківську міжфілійну платіжну систему; д) ініціювати проведення нарад з керівництвом банку для отримання пояснень та інформації про вжиття банком заходів щодо усунення порушень і недоліків та забезпечення його фінансової стабільності; е) бути присутнім на: загальних зборах акціонерів, на засіданнях ради і правління банку з правом дорадчого голосу; засіданнях комітетів (в обов'язковому порядку кредитного комітету, комітету з питань управління активами та пасивами, тарифного комітету); нарадах керівництва, у тому числі щодо реструктуризації зовнішніх зобов'язань банку, та інших структурних підрозділів банку, у тому числі підрозділів внутрішнього контролю та аудиту банку; переговорах з інвесторами банку з питань продажу чи реорганізації банку, шляхів оздоровлення банку за рахунок коштів учасників; є) здійснювати контроль за своєчасним виконанням банком вимог (заходів), висунутих (застосованих) Національним банком до банку за результатами його діяльності, у тому числі за виконанням банком плану заходів з фінансового оздоровлення та/або прийнятих у письмовій угоді зобов'язань перед Національним банком; ж) інформувати керівництво служби банківського нагляду щодо результатів аналізу фінансового стану банку, а в разі виникнення негативних тенденцій і виявлення проблем у його діяльності, які можуть нести загрозу втрати ліквідності й платоспроможності та інтересам кредиторів і вкладників, оперативно готувати обґрунтовані пропозиції щодо подальших наглядових дій за цим банком; з) виконувати функції, пов'язані зі здійсненням контролю за використанням коштів, отриманих від Національного банку; и) звертатися до Національного банку з клопотанням про розгляд питання щодо застосування відповідного заходу впливу згідно з вимогами статті 73 Закону про банки до посадових осіб або осіб, які діють за їх дорученням, якщо вони перешкоджають здійсненню функцій куратора банку, зокрема створюють умови, за яких куратор не може повністю або частково здійснювати повноваження, покладені на нього Національним банком; і) виносити за межі банку копії документів, що можуть свідчити про факти порушення банком банківського законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку.

Відповідно до п.п.5.1, 5.3, 5.6 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України №346 від 17.08.2012 (далі - Положення) (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору), Національний банк має право запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку та призначити куратора банку у випадках, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку, та/або в разі наявності хоча б однієї з таких ознак зазначених в п.5.1. Рішення про запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку та призначення куратора банку, строк дії особливого режиму контролю за діяльністю банку та повноважень куратора банку, повноваження куратора банку, відміну/дострокову відміну запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку та призначення куратора банку приймає Правління Національного банку. Куратор банку здійснює посилений контроль за діяльністю банку, перебуваючи безпосередньо в банку та/або шляхом проведення аналізу фінансової, статистичної звітності та іншої інформації щодо діяльності банку.

Як було зазначено раніше, постановою Національного банку України №692/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" від 30.10.2014 року позивача було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження у здійсненні діяльності Банку, зокрема, заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку.

Тобто, зазначені у постанові Національного банку України №692/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" від 30.10.2014 обмеження мали на меті збереження активів проблемного банку, недопущення погіршення його фінансового стану та забезпечення інтересів всіх вкладників та кредиторів Банку.

В той же час, погодження куратора Національного банку України має бути виражено прямо та стосуватись конкретних умов правочинів, щодо укладення яких існують обмеження Національного банку України.

Оскільки договір застави укладено між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Ощадбанк" під час дії обмежень, запроваджених постановою Правління Національного банку України №692/БТ "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії проблемних", вчинення такого правочину потребувало обов`язкового погодження куратором банку, оскільки зазначені в постанові Національного банку України №692/БТ обмеження мали на меті збереження активів проблемного банку, недопущення погіршення його фінансового стану та забезпечення інтересів всіх вкладників та кредиторів банку.

Таким чином, всупереч імперативних вимог постанови НБУ №692/БТ, яка отримана AT «Дельта Банк» у встановленому законом порядку та була обовязковою для виконання, ПАТ «Ощадбанк» та Банк уклали Договір застави в період існування у Банку відповідних заборон, зокрема щодо передачі в забезпечення третім особам майна та активів банку без погодження з куратором НБУ.

Отже, незважаючи на існування обмежень, передбачених постановою, AT «Дельта Банк» уклав із Відповідачем оспорюваний Договір застави 25.02.2015, не отримавши на це згоди куратора, яка була обовязковою, що суперечить ст. ст. 3, 47, 49, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

При цьому, 03.11.2014 Головою Ради директорів AT «Дельта Банк» ОСОБА_11 видано наказ №2650 «Щодо стабілізації діяльності Банку», відповідно до підпункту 1.4 пункту 1 якого з 04.11.2014 року запроваджено обмеження в діяльності Позивача, зокрема, заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором Банку.

Разом з цим, Додатком 1 до наказу №2650 від 03.11.2014 року чітко визначено спосіб та форму погодження куратора НБУ рішень Раді директорів щодо надання в забезпечення третім особам майно та активів банку.

Отже, твердження Відповідача про наявність згоди куратора НБУ ОСОБА_9 на укладення оспорюваного правочину - є виключно припущенням, адже жодними належними та допустимими доказами не підтверджене, що свідчить про його безпідставність.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції на час укладення спірного договору) на уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було покладено обов'язок забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації на предмет виявлення нікчемних правочинів з підстав, визначених частиною третьою наведеної статті.

Матеріалами справи підтверджується, що протоколом №56 від 24.09.2015 року засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015 року, було затверджено результати перевірки, якою встановлено, що договір застави майнових прав від 25.02.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством Дельта банк та Публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України є нікчемним, в силу п.п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України Про систем гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки:

- постановою Національного банку України від 30.10.2014р. №692/БТ "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором, однак договір укладено без такого погодження;

- договір надає позивачу, що є кредитором банку, переваги перед іншими кредиторами, оскільки передбачає безумовну передачу заставодержателю предметів застави;

- договір не відповідає вимогам Закону України "Про заставу", оскільки не містить умов щодо розміру основного зобов'язання, строку його виконання, а тому внаслідок цього банк прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

- уклавши договір застави банк безоплатно здійснив відчуження майнових прав та відмовився від власних майнових вимог.

Згідно з частиною 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що в даному випадку наявні підстави для визнання укладеного між сторонами Договору застави майнових прав від 25.02.2015, недійсним, з урахуванням спору між сторонами щодо правомірності вчинення правочину без погодження з Національним банком України під час встановлених обмежень Національним банком України, нормативно-правові акти якого є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, визнано судом недійсним.

В ст. 55 названого Кодексу передбачено, що суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб'єктами господарювання є, серед іншого, господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

З наведеного випливає, що під господарською компетенцією розуміється сукупність господарських прав та обов'язків, якими наділений конкретний суб'єкт господарювання.

Тобто, для з'ясування питання наявності або відсутності у суб'єкта господарювання права, необхідного для укладення відповідного правочину, слід враховувати, що правосуб'єктність будь-якої юридичної особи є спеціальною, оскільки визначається встановленими цілями її діяльності відповідно до закону та/або установчих документів даної юридичної особи.

Позивач є юридичною особою, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Водночас відповідно до п.8 ч.1 ст. 7, ч.1 ст. 7-1 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі та має право запроваджувати обмеження на діяльність банків.

Аналогічна норма закону кореспондується із вимогами Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до частини тринадцятої статті 47 Національний банк України з метою захисту прав вкладників та інших кредиторів має право встановлювати додаткові вимоги, включаючи вимоги щодо підвищення рівня регулятивного капіталу банку чи інших економічних нормативів, щодо певного виду діяльності та надання фінансових послуг, які має право здійснювати банк.

Згідно частини першої статті 66 цього Закону, державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України, зокрема шляхом встановлення вимог та обмежень діяльності банків.

Так, відповідно до п. 12.3. Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.08.2012 № 346 (у певній редакції) рішення Правління НБУ про віднесення банку до категорії проблемних має містити, зокрема, обмеження у діяльності банку.

Оскільки під господарською компетенцією розуміється сукупність певних господарських прав та обов'язків, то обмеження права юридичної особи, яка є суб'єктом господарювання, на здійснення певної діяльності, зокрема, укладення певних договорів, з юридичної точки зору є обмеженням господарської компетенції такої юридичної особи.

Частина друга статті 3 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зобовязує банки провадити свою діяльність відповідно до вимог цього Закону та інших нормативно - правових актів України.

Таким чином, постановою Правління НБУ №692/БТ від 30.10.2014 року «Про віднесення AT «Дельта Банк» до категорії проблемних» встановлено чітке обмеження господарської компетенції Позивача, а саме неможливість укладати такі правочини, як оспорюваний Договір застави, без погодження із куратором Банку.

Відтак, оскільки позивач не мав права укладати Договір застави без погодження з куратором банку, такий договір слід вважати укладеним з порушенням банком його господарської компетенції, що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Окрім іншого, судом встановлено, що оспорюваний Договір застави майнових прав від 25.02.2015 за реєстровим №294 з боку AT «Дельта Банк» підписаний одноособово лише ОСОБА_11, що свідчить про порушення статутних положень Позивача, частини другої статті 203 ЦК України та перевищення повноважень Головою Ради Директорів при вчиненні правочину

Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про заставу» при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Як встановлено пунктом першим частини першої статті 26 цього Закону обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом.

Як передбачено підп. 5.2.6 п. 5.2 цього правочину, у випадку порушення Заставодавцем (Позивач) зобов'язання за кожним з Договорів кореспондентських рахунків з та/або у випадку порушення зобов'язань, передбачених цим Договором, та/або в інших випадках набуття Заставодержателем (Відповідач) відповідно до законодавства права звернення стягнення на предмет застави (в тому числі незалежно від настання строку виконання забезпеченого заставою зобов'язання), звернути стягнення на майнові права і задовольнити за їх рахунок свої вимоги, що існують на момент звернення стягнення.

Зокрема, пункт 6.3. зазначених Договорів застави майнових прав передбачає можливість набуття ПАТ «Ощадбанк» права вимоги до позичальників за кредитними договорами у разі невиконання AT «Дельта Банк» зобовязань за Договорами кореспондентських рахунків, шляхом відступлення права вимоги, яке відбувається на підставі зазначених Договорів застави. При цьому право вимоги, що є предметом застави, вважається відступленим Заставодавцем без укладання будь-якого окремого договору, крім цього договору, з дня відправлення йому Заставодержателем зазначеного в цьому п. 6.3 Договору повідомлення в наступному порядку:

6.3.1 згідно ч. 1 ст. 212 ЦК України та домовленості сторін, якої досягнуто при укладанні цього договору, заставодавець вважається таким, що відступив, а Заставодержатель - таким, що прийняв право вимоги грошових коштів згідно кожного окремого контракту, укладеного між Заставодавцем та Боржником, у сумі невиконаного Заставодавцем зобов'язання.

6.3.2 відповідно до підпункту 6.3.1. п. 6.3. цього Договору Заставодержатель набуває право отримання грошових коштів за Контрактами або кожним конкретним контрактом, укладеним між Заставодавцем та відповідним Боржником.

6.3.3 грошові кошти, отримані Заставодержателем в результаті звернення стягнення на предмет застави, спрямовуються на задоволення вимог Заставодержателя, що випливають з кожного з Договорів кореспондентського рахунку та цього Договору.

Сторони погоджуються, що укладення (підписання) додаткових документів для підтвердження звернення стягнення на предмет застави та його реалізації, крім цього Договору, не потрібно.

Отже, як вбачається із правового аналізу, оспорюваний правочин, укладений між Позивачем та Відповідачем, за своєю природою є змішаним, адже містить положення як про заставу, так і про відступлення права вимоги (різновид купівлі-продажу - ст. 656 ЦК України), так як його умовами передбачено можливість відчуження Заставодавцем (AT «Дельта Банк») на користь Заставодержателя (ПАТ «Ощадбанк») предмету застави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року №3-112гс11, яким встановлено, що договір застави, який містить умови правочину уступки права вимоги, є змішаним, що відповідає вимогам частини другої статті 628 ЦК України.

Відповідно до пункту 6.5.12 Статуту AT «Дельта Банк», яким передбачено правило двох підписів, встановлено наступне: будь-які правочини (у тому числі, але не виключно: договори (контракти), угоди, довіреності, гарантії, тощо) та інші документи, конкретний перелік яких визначається та встановлюється Спостережною радою Банку, від імені Банку повинні бути підписані спільно Головою Ради Директорів (або виконуючим обовязки Голови Ради Директорів) та особою, призначеною Спостережною радою Банку з поміж Членів Ради Директорів Банку або Заступників Голови Ради Директорів Банку.

Правочини та документи, зазначені в цьому пункті Статуту, вважатимуться належним чином укладеними (вчиненими) та будуть мати юридичну силу для Банку виключно у випадку, коли вони укладені з дотриманням такого правила двох підписів.

Як вбачається із пункту 1.1. Виписки з Протоколу №487 Спостережної Ради AT «Дельта Банк» від 22.07.2014 року, на виконання пункту 6.5.12 Статуту Банку визначено та встановлено перелік правочинів, які мають вчинятися з дотриманням правила двох підписів, які спрямовані на, зокрема:

- договори факторингу, відступлення (уступки) прав вимоги, переведення боргу (заміни кредитора у зобов'язанні), купівлі-продажу прав вимоги.

Пунктом 1.2. цього Протоколу визначено перелік осіб, які за правилом двох підписів мають право двох підписів.

Підсумовуючи викладене, оскільки Договір застави майнових прав від 25.02.2015 року за реєстровим №294 з боку AT «Дельта Банк» підписані одноособово лише ОСОБА_11, що свідчить про порушення статутних положень Позивача, частини другої статті 203 ЦК України та перевищення повноважень Головою Ради Директорів при вчиненні правочину, наслідком чого є його недійсність на підставі частини першої статті 215 цього Кодексу.

У своїх поясненнях Відповідач посилається на частину третю статті 92 ЦК України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, що спростовується наступним.

Абзац 6 підпункту 3.3. пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (надалі - Постанова Пленуму ВГСУ №11) передбачає, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це. вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Разом з цим, відповідно до абзацу 10 підпункту 3.3. пункту 3 Постанови Пленуму ВГСУ №11 якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вбачається із Преамбули оспорюваного правочину, AT «Дельта Банк» при укладенні оспорюваного Договору був представлений виключно Головою Ради Директорів ОСОБА_11, яка діяла на підставі Статуту.

Отже, матеріали справи, свідчать про обізнаність (поінформованість) ПАТ «Ощадбанк» про наявність обмежень AT «Дельта Банк» на вчинення оспорюваного правочину, однак всупереч цьому представник Позивача, укладаючи Договір застави майнових прав від 25.02.2015 року за реєстровим №294, діяв з перевищенням повноважень, що свідчить про його недійсність на підставі частини першої статті 215 ЦК України.

Також судом встановлено, що серед активів, майнові права за якими передавалися Відповідачеві згідно оспорюваного Договору застави, які визначені у Додатку №1 до цього договору, містяться кредитні договори, грошові кошти за якими надавалися фізичним особам - Позичальникам Банку в іноземній валюті (долар США) та які забезпечені іпотек предметом якої є нерухоме житлове майно, а саме:

- договір про надання споживчого кредиту №0 від 26.12.2007, укладений з позичальником ОСОБА_13 (зі змінами додатками);

- договір іпотеки від 26.12.2007 року, укладений з ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_16 (зі змінами);

- кредитний договір №31/156/05-Zkln від 29.06.2006, укладений позичальником ОСОБА_17 (зі змінами та доповнення);

- Іпотечний договір від 29.06.2006 року, укладений з ОСОБА_17 (зі змінами);

- Кредитний договір №2709/1207/88-596 від 20.12.2007 року, укладений позичальником ОСОБА_18;

- Іпотечний договір №2709/1207/88-596-Z-l від 20.12.2007 року, укладений ОСОБА_18.

Відповідно до п. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно статті 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно статті 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника і майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установам резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. і квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Згідно п.п. 3 п. 1 цього Закону під час його дії кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 пуні 2, на користь (у власність) іншої особи.

Однак як вбачається із матеріалів справи, оскільки оспорюваний правочин є змішаним та містить положення про купівлю-продаж предмету застави, всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», АТ «Дельта Банк» відступив (передав) на користь ПАТ «Ощадбанк», в тому числі, заборгованість зазначених вище фізичних осіб позичальників, яка забезпечена іпотекою житлового фонду.

Таким чином, дана обставина свідчить про укладення із Відповідачем Договору застави майнових прав від 25.02.2015 з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок чого на підставі частини першої статті 215 ЦК України такий правочин є недійсним.

При цьому, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що відсутності факту невідповідності оскаржуваного правочину вимогам чинного законодавства встановлена в постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2016 року у справі №826/24298/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2016 року у вказаній справі, не приймаються судом до уваги, оскільки заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір застави майнових прав від 25.02.2015 суперечить положенням ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 47, 49, 66 Закону України Про банки і банківську діяльність.

Скасування повідомлення про нікчемність не тягне за собою наслідком дійсність оспорюваного договору забезпечення, укладеного із ПАТ «Ощадбанк».

При цьому, зазначене повідомлення про нікчемність №9310 від 29.09.2015 є лише формою листа, наданого Уповноваженою особою Фонду з метою повідомлення сторони за нікчемними правочинами (ПАТ «Ощадбанк») відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та не містить в собі ознак акта індивідуальної дії, носить суто інформативний характер, а тому не є рішенням субєкта владних повноважень, яке б породжувало певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і мало б обовязковий характер для установи.

Також, суд вказує, що до компетенції адміністративних судів не відноситься вирішення господарських спорів, юрисдикція адміністративних судів згідно з частиною другою статті 17 КАС України поширюється на публічно-правові спори, у зв'язку з чим питання дійсності/недійсності/нікчемності правочинів (договорів) вирішується виключно у порядку господарського судочинства.

Так, відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2016 року у справі №826/24298/15 жодних обставин щодо дійсності оспорюваного Договору застави майнових прав, укладеного із ПАТ «Ощадбанк», не встановлює та не може встановлювати, адже вказана категорія спорів є виключною компетенцією судів господарської юрисдикції.

Оскільки ПАТ «Ощадбанк», уклавши із AT «Дельта Банк» оспорюваний Договір забезпечення набув статусу забезпечувального кредитора, тобто отримав можливість задовольнити свої вимоги першочергово, що фактично порушує черговість задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку, встановлених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним Договір застави майнових прав від 25.02.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №294, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (ідентифікаційний код 34047020) та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (ідентифікаційний код 00032129).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, 12-Г) на користь Публічного акціонерного товариства Дельта Банк (, адреса: 01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) судовий збір в розмірі 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 06.12.2016

СуддяІ.І. Борисенко