ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 року Справа № 904/6709/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Джихур О.В. (доповідач)

судді: Чимбар Л.О., Антонік С.Г.

секретар судового засідання: Погорєлова Ю.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-109 від 18.04.2014 р., представник,

представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м.Київ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у справі №904/6709/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м.Київ

до Комунального підприємства "ТЕПЛОСЕРВІС" Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, м.Вільногірськ, Дніпропетровська область

про стягнення 239 515,13 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року (суддя Петренко Н.Е.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про стягнення з Комунального підприємства "ТЕПЛОСЕРВІС" Вільногірської міської ради заборгованості за договором купівлі продажу природного газу № 2413/14-КП-3 в розмірі 239 515,13 грн. задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства "Теплосервіс" Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ пеню у розмірі 65 217,89 грн., інфляційні втрати у розмірі 151 262,39 грн., 3% річних у розмірі 10 271,55 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 510,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано ст.ст.252, 526, 692 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд встановив що відповідач не оплатив поставлений природний газ в строки, визначені договором купівлі продажу природного газу № 2413/14-КП-3, у звязку з чим підлягають стягненню пеня, інфляційні втрати, 3% річних. Пеня за прострочку оплати поставленого природного газу стягнено на підставі п.7.2 договору №2413/14-КП-3 від 28 січня 2014 року, при цьому господарський суд здійснив перерахунок розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки розрахунок наданий позивачем містить помилки.

На підставі ст.233 Господарського кодексу України, п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зменшив на 10% розмір пені, що підлягав стягненню з 72 464, 32 грн. до 65 217, 89 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" оскаржує його в частині зменшення розміру пені на 10% на предмет невідповідності нормам матеріального, процесуального права, неповним зясуванням обставин справи.

Позивач вважає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року ухвалене з порушенням норм матеріального права ст.ст.219, 229, 233 Господарського кодексу України, ст.551 Цивільного кодексу України та процесуального права ст.ст.42, 43, 83 Господарського процесуального кодексу України.

Апелянт посилається на те, що господарський суд при вирішенні питання щодо зменшення пені повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Зазначає, що у відповідності до ст.42 Господарського процесуального кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобовязань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. Укладаючи договір на поставку природного газу відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з доброї волі погодився на умови поставки, в тому числі і щодо нарахування пені.

Зазначає, що сторони визначили вид забезпечення виконання зобовязання (пеня) пунктом договору 7.2, та вже заздалегідь визначили розмір неустойки за неналежне виконання зобовязання, а тому, на думку апелянта, суд неправомірно самостійно визначив розмір пені.

Таким чином, господарський суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а також визнав встановленими недоведені обставини, які мають значення для справи.

Внаслідок несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками. Єдиним джерелом часткової компенсації понесених Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" втрат є стягнення з боржників пені у розмірі передбаченої умовами договорів.

Загальна сума заявлених пені, 3% річних, інфляційних не компенсує повністю збитків від сплати відсотків за комерційними кредитами.

Зменшення судом розміру пені на 10% від нарахованої суми спричиняє позивачу додаткові збитки та дозволяє відповідачу і у подальшому безкарно порушувати договірні умови.

Апелянт просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року в частині, якою зменшено розмір пені на 10% скасувати, стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 7 252, 99 грн.

28 вересня 2016 року до Дніпропетровського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м.Київ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у справі №904/6709/16.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2016 року (в редакції ухвали від 06 жовтня 2016 року) вказану апеляційну скаргу прийнято до розгляду, який призначено на 03 листопада 2016 року на 12:40 год.

Розгляд справи відкладався з 03 листопада 2016 року до 29 листопада 2016 року.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, його представник у судове засідання 29 листопада 2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що 28 січня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2413/14-КП-3 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого, позивач зобовязується передати у власність відповідачу у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі-газ), на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що позивач передає відповідачеві з 01.01.14р. по 31.12.14р. газ обсягом до 221,18 тис. куб. м.

Як зазначено у п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу відповідача.

Згідно з п. 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов'язується надати позивачеві підписані та скріплені печатками відповідача та газорозподільного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути відповідачеві та газорозподільному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмові від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

За приписами п. 5.1 Договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування встановлюється НКРЕ.

У п. 5.2 Договору зазначено про те, що ціна за 1 000 куб. м газу становить 3 113,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл та постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільчими трубопроводами - 287,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 57,40 грн., всього з ПДВ - 344,40 грн.

До сплати за 1 000,00 грн. природного газу - 3 462,26 грн., крім того ПДВ 20% - 692,45 грн., всього з ПДВ - 4 154,71 грн.

Положеннями п. 6.1 Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором (п. 7.1 Договору).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем умов п. 6.1 цього Договору позивач має право не здійснювати поставку газу відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання відповідачем п. 6.1 умов цього Договору він зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.0114р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.14р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11 Договору).

28 квітня 2014 року, 20 травня 2014 року, 13 червня 2014 року, 10 вересня 2014 року, 10 листопада 2014 року, 09 грудня 2014 року між сторонами були укладені Додаткові угоди №1, №2, №3, №4, №5, №6 до вищезазначеного Договору, якими були внесені зміни до ціни природного газу.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору, позивач передав у власність відповідача передбачений Договором газ на загальну суму 444 242,82 грн., що підтверджують відповідні Акт приймання-передачі природного газу.

За твердженням позивача, відповідач за поставлений природний газ розрахувався у повному обсязі, однак несвоєчасно.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по Договору, в частині своєчасного та повного розрахунку за отриманий природний газ, позивачем на підставі п.7.2 Договору була нарахована пеня у розмірі 72 529,92 грн.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 156 677,13 грн. та 3% річних у розмірі 10 308,08 грн.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст.692 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 Цивільного кодексу України).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 умов цього Договору він зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, господарський суд встановив, що він містить помилки, оскільки день сплати суми боргу включено позивачем в період часу, за який здійснюється стягнення пені. Такий висновок господарського суду цілком відповідає положенням п.1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань". В результаті перерахунку господарський суд встановив, що розмір пені, що підлягає стягненню складає замість заявлених позивачем 72 529, 92 грн., 72 464, 32 грн.

Апеляційний господарський суд погоджується з таким висновком господарського суду.

Застосувавши ст.233 Господарського кодексу України та п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за своєю ініціативою зменшив розмір пені, що підлягає стягненню на 10% і стягнув з відповідача 65 217, 89 грн.

Позивач не погоджується із зміненням пені.

При вирвшенні цього питання апеляційний господарський суд враховує наступне.

Частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, норми чинного законодавства не містять визначення "винятковий випадок", тому це поняття є оціночним.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (пп.3.17.4 пп.3.17 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується господарським судом згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013.

Приймаючи до уваги те, що:

- відповідач є підприємством комунальної форми власності, яке належить територіальній громаді м. Вільногірська Дніпропетровської області, основним видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря;

- відповідач повністю розрахувався з позивачем за поставлений газ до звернення з даним позовом до суду;

- окрім пені, позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати і 3% річних.

Судова колегія погоджується з висновком господарського суду щодо зменшення розміру пені на 10% і стягнення з відповідача пені у розмірі 65 217, 89 грн.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про те, що зменшення розміру пені завдає йому збитків, оскільки всупереч нормам ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України матеріали справи не містять доказів, які підтверджують наявність у позивача збитків, які б були спричинені простроченням саме відповідача.

Згідно ч.2 ст.101 Господарського кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Незважаючи на те, що позивач оскаржує рішення суду лише в частині зменшення розміру пені на 10%, апеляційний господарський суд перевіряє рішення повністю.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

На підставі вказаної норми закону, позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 156 677, 13 грн. та 3% річних у розмірі 10 308, 08 грн.

В результаті перевірки розрахунку інфляційних втрат і 3% річних господарський суд дійшов висновку, що позивач у термін прострочки виконання грошового зобовязання, включив день сплати основного боргу, що суперечить пункту 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань".

Перевівривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних апеляційний господарський суд вважає, що перерахунок, здійснений господарським судом, не містить арифметичних помилок, правильно враховує періоди нарахувань, а відтак господарським судом правомірно стягнуто інфляційні втрати у розмірі 151 262, 39 грн. та 3% річних у розмірі 10 271, 55 грн.

Доводи апелянта в силу наведеного вище апеляційним господарським судом до уваги не приймаються.

Враховуючи викладене, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року відповідає діючому законодавству, судом повністю досліджено обставини справи, підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст.49, 99, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у справі №904/6709/16 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м.Київ залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Джихур

Суддя Л.О. Чимбар

Суддя С.Г. Антонік

(Дата підписання постанови в повному обсязі 30.11.16 р.)