КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа№ 910/11873/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Забіяка А. Г. - представник

від відповідача: Семенець С.В. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 26.09.2016р.

у справі № 910/11873/16 ( суддя К.І. Головіна)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" про визнання договору позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6 від 23.10.2012 р. недійсним.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.09.2016р. у справі № 910/11873/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, оскільки вважає, що рішення місцевого суду є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи, а також прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оспорюваний договір позики було укладено Генеральним директором ТОВ «Гриф Девелопмент Інвестмент» з перевищенням повноважень, у зв'язку з наявністю обмежень повноважень директора Товариства на укладення правочинів на суму, що перевищує 20 000,00 грн., яке встановлене п. 11.2 статуту ТОВ «Гриф Девелопмент Інвестмент».

Апелянт вважає, що місцевий суд не звернув увагу та не дослідив ту обставину, що сума «часткового погашення боргу» становить 2 585,55 грн., в той час як сума позики складає 400 000,00 грн. На думку апелянта проплата була проведена не з метою виконання договору фінансової зворотної допомоги, а з метою створити уявлення дійсності правочину та його виконання, а також для унеможливлення визнання вказаного правочину фіктивним в судовому порядку. Те ж саме стосується інших похідних від спірного договору документів, зокрема претензії від 10.03.2016 року, відповіді на претензію, акту звіряння взаємних розрахунків, які жодним чином не спростовують викладені в позовній заяві факти.

На думку апелянта представник позивача ОСОБА_5 діяв не в інтересах позивача, оскільки він знав про обмеження його повноважень на укладення спірного договору і, усвідомлюючи неправомірність своїх дій, все ж таки підписав цей договір, а діяв у власних інтересах, що підтверджується тим, що спірний договір безпроцентної фінансової позики укладався з умовою про повернення такої позики менше, ніж через рік.

Крім того, апелянт вважає, що місцевим судом не враховано, що договір фінансової позики за своєю сутністю не передбачає ведення позичальником в результаті його укладення господарської діяльності. Внаслідок такого договору позичальник нічого не продає, не надає послуги, фактично не здійснює будь-який з видів його діяльності. При цьому спірний договір не містить умови про цільове використання отриманої позики, в ньому не зазначено, на які потреби кошти отримуються. Судом не досліджувалося, на які цілі і з якою метою укладався цей договір, чи реальна потреба та необхідність у позивача для такої позики. Після отримання позики за спірним договором позивачем в особі генерального директора ОСОБА_5 не було здійснено значної покупки або не укладено правочину, що призвів би до отримання позивачем прибутку внаслідок використання позичених коштів. Дії ОСОБА_5 щодо отримання такої великої позики є необгрунтованими, оскільки невідомо по-перше, що викликало необхідність отримання такої значної позики, по-друге, куди були використані ОСОБА_5 вказані кошти. Матеріали справи не містять доказів, що підтверджували б укладення спірного договору в інтересах Позивача, а не тільки задля утворення заборгованості.

Зловмисна домовленість сторін під час укладення спірного договору позики підтверджується також наступними обставинами.

Позивач вважає, що укладення спірного договору було одним із ланок у великій схемі виведення готівкових коштів, що здійснювалося групою осіб протягом 2012-2015 років шляхом використання підконтрольних їм фірм. В даному випадку до таких підконтрольних підприємств належали також і ТОВ «БЦ Квартал М», ТОВ «Гриф Девелопмент інвестмент» та ТОВ «Інформаційний центр Сігма». Пов'язаність вказаних товариств між собою підтверджується складом їх засновників і директорів, які постійно змінювали один-одного.

Апелянт звертає увагу суду на те, що з 24.04.2012р. до 08.04.2016р. директором ТОВ «Інформаційний центр Сігма», яке володіє часткою 99% статутного капіталу позивача була ОСОБА_6 в подальшому вона стає єдиним засновником і підписантом відповідача. Також з 30.04.2015р по 12.04.2016р. директором позивача (ТОВ «Гриф Девелопмент Інвестмент») був ОСОБА_7, він же був директором ТОВ «БЦ Квартал М» (відповідача) в період з 06.08.2015 по 05.10.2015р.

Апелянт вважає, що пов'язаність вказаних юридичних і фізичних осіб і використання ними механізмів обготівкування грошових коштів (в тому числі і шляхом укладення договорів безпроцентної фінансової позики) підтверджується також і матеріалами кримінального провадження №0000009 від 26.01.2016р., досудове розслідування за яким проводиться Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України (копії ухвал Печерського районного суду міста Києва від 11.08.2016р. у справах № 757/38914/16-к, №757/38921/16-к та № 757/38846/16-к містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень).

В квітні 2016 року змінився кінцевий бенефіціарний власник та директор ТОВ «Інформаційний центр «Сігма», а також призначено нового керівника позивача. Прийнявши справи керівництвом ТОВ «Інформаційний центр «Сігма» і позивача була проведена перевірка діяльності цих товариств і виявив численні порушення, вчинені попередніми директорами, в тому числі дії направленні на відчуження майна, зменшення ліквідності активів позивача та доведення його до банкрутства.

Апелянт вважає цілком доведеним той факт, що під час укладення спірного договору між представником і відповідачем існувала зловмисна домовленість, внаслідок якої у позивача вже реально виникнуть несприятливі наслідки - винесення в найближчому майбутньому рішення Господарським судом м. Києва у справі № 910/8539/16 про стягнення заборгованості за спірним договором та можуть виникнути в подальшому обставини, які є підставою для порушення проти позивача справи про банкрутство.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, колегія встановила наступне.

23.10.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" (позикодавець за умовами договору) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" (позичальник за умовами договору) був укладений договір позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошову поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в національній валюті 400 000, 00 грн. (без ПДВ), а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений цим договором строк.

Пунктом 2.1 договору сторони договору погодили, що позика надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Відповідно до п. 2.2. договору позика надається позикодавцем позичальнику повністю або частинами. Термін надання не повинен перевищувати 10 календарних днів з дати надання позичальником позикодавцю усної або письмової /на розсуд позичальника/ заявки на одержання траншу.

Згідно пункту 3.1 укладеного договору позика підлягає поверненню в повному розмірі до 18 жовтня 2013 року.

Пунктом 5.1 сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту фактичного передання грошових коштів позичальнику та діє до повного виконання сторонами їх зобов'язань за договором.

Згідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного договору відповідач перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" кошти у сумі 400 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку відповідача, карткою рахунку позивача.

Внаслідок повернення позивачем суми позики у більшому розмірі за іншим договором позики від 27.11.2012 р., кошти у розмірі 2 585,55 грн. відповідач зарахував в рахунок погашення позики за спірним договором, про що свідчить лист ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" № 28/12 від 28.12.2012 р. (яким він просив здійснити таке зарахування) та банківська виписка з рахунку відповідача.

Таким чином, позивач залишився зобов'язаним повернути відповідачу решту позики, що підтверджується актом звіряння за період з 23.10.2012 р. по 10.03.2016 р. та не заперечувалось ТОВ «Гриф Девелопмент Інвестмент».

Позивач звернувся до суду з позовом, оскільки вважає, що є підстави для визнання вказаного договору позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6 недійсним.

Відповідно до ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, визначених ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Положеннями статті 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Дослідивши зміст оскаржуваного договору позики, колегія приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, суму позики, порядок її повернення, відсоток за користування (0 %), права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджуються з вимогами ст.ст. 1046-1050 ЦК України. У подальшому зазначений договір позики був скріплений підписами представників сторін і печатками підприємств.

Таким чином, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства, а у подальшому, як вже встановлено судом, мав своїм наслідком реальне виконання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач однією з підстав визнання спірного договору недійсним зазначає укладення правочину неуповноваженою на те особою, а саме - генеральним директором позивача, який перевищив свої повноваження з огляду на приписи п.п. 10.1, 11.2 статуту ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент".

Проаналізувавши обставини справи, пояснення представників сторін, колегія не може погодитися з доводами позивача, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами або довіреністю та скріплюється печаткою.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст. 237 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Статтею 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Спірний договір був підписаний з боку ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" генеральним директором - ОСОБА_8

Згідно з п. 11.1 Статуту "Гриф Девелопмент Інвестмент" (в редакції, чинній на час укладення договору) загальне керівництво діяльністю товариства здійснює дирекція, яку очолює директор, який є одноособовим виконавчим органом товариства. Генеральний директор призначається загальними зборами учасників і підзвітний їм.

Відповідно до пункту 11.2 Статуту генеральний директор діє від імені товариства в межах, передбачених законодавством і цим Статутом, зокрема, розпоряджається у встановленому порядку всіма коштами і майном товариства, приймає рішення фінансового характеру з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом та загальними зборами учасників.

Пунктом 10.1.3 Статуту товариства передбачено, що загальні збори учасників надають згоду на укладення генеральним директором товариства правочинів (договорів, контрактів, тощо) на суму, що перевищує 20 000,00 грн. та відчуження майна.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на п. 10.1.3 Статуту, яким встановлений ліміт у 20 000,00 грн. на укладення правочинів, а тому вважає, що спірний договір позики підписаний неуповноваженою особою.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою (ст. 241 ЦК України). Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору позики № 6 від 23.10.2012 р. При цьому на виконання умов цього договору сторони вчинили ряд юридично значимих дій, зокрема, ТОВ "БЦ Квартал М" перерахувало грошові кошти в якості позики позивачу, а останній їх прийняв, частково повернув позику, а решту заборгованості визнав у відповіді на претензію № 14/03/16 від 14.03.2016 р., крім того, сторонами був підписаний акт звіряння розрахунків.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено (пункт 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р.

Враховуючи той факт, що позивач своїми діями у подальшому схвалив укладений правочин, спірний договір не може бути визнаний недійсним з підстав його укладення неповноважною особою.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною третьою статті 92 ЦК України встановлено виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Аналогічного висновку дотримується Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 р. у справі № 6-62цс16 та Вищий господарський суд України у постанові від 02.04.2014 р. у справі № 910/5283/13.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України обов'язок доказування того, що ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" було обізнане про неповноважність представника позивача на підписання спірного договору, покладено саме на позивача у справі.

Позивач не надав суду доказів того, що відповідач був обізнаний або міг бути обізнаний про обмеження директора ОСОБА_8

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" станом на дату укладення спірного договору (23.10.2012 року) відсутні будь-які дані про наявність обмежень у керівника позивача щодо представництва юридичної особи.

Відповідно до вимог ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

За таких обставин, враховуючи положення чинного законодавства суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що у керівника товариства існували обмеження щодо укладення спірного договору та відповідач був обізнаний або міг знати про такі обмеження.

Щодо посилання позивача як на підставу визнання правочину недійсним - укладення договору позики внаслідок зловмисної домовленості між представниками обох сторін (ст. 232 ЦК України), колегія зазначає наступне.

В силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Тобто обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно зі ст. 232 ЦК України правочин, вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов:

- від імені однієї із сторін правочину виступав представник;

- зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника;

- наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості;

- настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють;

- наявність причинного зв'язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу (абзац 4 пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Позивач не надав суду належних доказів, які підтверджують, що спірний договір був укладений представником позивача внаслідок зловмисної домовленості між директорами ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" та ТОВ "БЦ Квартал М", при тому, що керівник не є представником, виходячи з викладеного.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про те, що стаття 232 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована.

Доводи позивача про те, що ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" та ТОВ "БЦ Квартал М" контролювались однією особою - ОСОБА_6 не підтверджені відповідними доказами, а отже є припущенням.

Надані позивачем ухвали районного суду у кримінальних провадженнях колегія не приймає до уваги, оскільки вони не є належними доказами у справі та не свідчать про зловмисну домовленість сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних доказів як на підставу визнання недійсним договору позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6 від 23.10.2012 р., а отже заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони розглядались місцевим господарським судом під час розгляду справи та спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" на рішення Господарського суду м. Києва від 26.09.2016р. у справі № 910/11873/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 26.09.2016р. у справі № 910/11873/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11873/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх