КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2016 р. Справа№ 910/14169/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Годованюк О.В.

від відповідача - Колісниченко О.Л.

розглянувши матеріали апеляційної скарги відповідача Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом" на рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-дослідний інститут арматуробудування"

до Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом"

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ „Науково-дослідний інститут арматуробудування" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ДП „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом" про стягнення коштів за договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 180200,50 грн., 3% річних в сумі - 16240,46 грн. та інфляційні втрати в розмірі 104431,24 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, неповно з`ясовано всі обставини справи, а тому просить рішення Господарського суду м. Києва від 14.09.2016 змінити та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача пені в розмірі - 91536, 99 грн., 3% річних - 10960,74 грн.,та 101748,44 грн. - інфляційних витрат.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Шапрана В.В., суддів Буравльова С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.11.2016.

В судовому засіданні 08.11.2016 по справі оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України до 24.11.2016.

В судове засідання з`явилися представники сторін та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є обґрунтованим та правомірним, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

24.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування" (виконавець) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (замовник) був укладений договір про розробку та перегляд комплектів ремонтної документації на ремонт обладнання АЕС України № 40-14/36-005-01-14-00152.

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги з розробки, перевірка та перегляд комплектів ремонтної документації на ремонт обладнання АЕС України, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги.

Пунктом 1.3 договору сторони визначили, що зміст і термін надання послуг визначаються згідно з Календарним планом (додаток № 3 до договору).

Згідно п. 3.12 договору здача-приймання послуг згідно календарного плану оформлюється двостороннім актом здачі-приймання наданих послуг у трьох примірниках.

За надання послуг замовник перераховує виконавцю згідно із кошторисом та протоколом погодження ціни в сумі 5700000 грн.

За пунктом 2.3. договору оплата послуг за договором здійснюється за фактом надання послуг протягом 30 робочих днів після підписання сторонами акту здачі-приймання наданих послуг.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач мотивує свої вимоги тим, що ним на виконання умов договору відповідач розрахувався із позивачем за надані послуги в повному обсязі, проте з порушенням строків, встановлених умовами договору, а тому він звернувся із даним позовом до відповідача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти заявленого позову, та оскаржуючи постановлене рішення суду, обґрунтовує свої заперечення тим, що позивачем невірно було визначено періоди для нарахування штрафних санкцій, та як наслідок нараховано суми більші, ніж визначено за розрахунком відповідача, а також нараховано пеню поза межами позовної давності.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження факту надання послуг виконавцем (позивачем) за умовами укладеного між сторонами договору № 40-14/36-005-01-14-00152 та, відповідно, наявність у відповідача обов`язку та настання строків для оплати отриманих послуг між сторонами були підписані акт здачі-прийняття виконаних робіт, копії яких наявні в матеріалах справи, а саме:

- акт здачі-приймання № 1 від 18.12.2014 на загальну суму 200000 грн.;

- акт здачі-приймання № 2 від 29.01.2015 на загальну суму 290000 грн.;

- акт здачі-приймання № 3 від 19.02.2015 на загальну суму 265000 грн.;

- акт здачі-приймання № 4 від 26.05.2015 на загальну суму 230000 грн.;

- акт здачі-приймання № 5 від 26.05.2015 на загальну суму 235000 грн.;

- акт здачі-приймання № 6 від 04.08.2015 на загальну суму 315000 грн.;

- акт здачі-приймання № 7 від 10.09.2015 на загальну суму 240000 грн.;

- акт здачі-приймання № 8 від 22.10.2015 на загальну суму 240000 грн.;

- акт здачі-приймання № 9 від 22.10.2015 на загальну суму 240000 грн.;

- акт здачі-приймання № 10 від 24.11.2015 на загальну суму 64000 грн.;

- акт здачі-приймання № 11 від 22.12.2015 на загальну суму 191000 грн.;

- акт здачі-приймання № 12 від 30.12.2015 на загальну суму 290000 грн.;

- акт здачі-приймання № 13 від 10.04.2015 на загальну суму 60000 грн.;

- акт здачі-приймання № 14 від 04.08.2015 на загальну суму 85000 грн.;

- акт здачі-приймання № 15 від 04.08.2015 на загальну суму 40000 грн.;

- акт здачі-приймання № 16 від 19.02.2015 на загальну суму 234000 грн.;

- акт здачі-приймання № 17 від 10.04.2015 на загальну суму 232000 грн.;

- акт здачі-приймання № 18 від 18.09.2015 на загальну суму 190000 грн.;

- акт здачі-приймання № 19 від 24.11.2015 на загальну суму 166000 грн.;

- акт здачі-приймання № 20 від 29.12.2015 на загальну суму 62500 грн.;

- акт здачі-приймання № 21 від 22.12.2015 на загальну суму 383500 грн.;

- акт здачі-приймання № 22 від 25.12.2015 на загальну суму 186000 грн.

Вказані акти зі сторони замовника (відповідача) підписані уповноваженою особою, без будь-яких заперечень чи зауважень.

Представниками відповідача в судах обох інстанції не оспорювався факт підписання вказаних актів, а також суми, що в них зазначені, як не заперечувався і факт надання позивачем всіх послуг, визначених умовами договору.

Також, відповідачем розрахунки з позивачем за зазначеними актами здачі-приймання були сплачені в повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень, виписками з особових рахунків, та не заперечувалось представниками відповідача при розгляді спору в судах, проте з порушенням строків, визначених у договорі.

Так, відповідно до п. 2.3. договору оплата послуг за договором здійснюється за фактом надання послуг протягом 30 робочих днів після підписання сторонами акту здачі-приймання наданих послуг.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України регламентовано, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зважаючи на порушення строків оплати, позивач нарахував та просив стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Стосовно заявленої вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 197600, 50 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно із п. 4.3.1 договору, сторони визначили, що за порушення строків оплати наданих послуг з договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який сплачується пеня.

Представник відповідача, заперечуючи проти вказаної позовної вимоги та не погоджуючись із прийнятим місцевим судом рішенням, зазначає, що відповідачем нараховувалась пеня за кожен день прострочення в той час, як відповідно до п. 2.3 договору оплата послуг відбувається протягом 30 робочих днів, а отже пеня має розраховуватись з моменту її виникнення до моменту погашення з врахуванням робочих днів.

Колегія суддів не погоджується із вказаною позицією у зв'язку з тим, що відповідно до п. 4.3.1 договору стягується пеня в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочки, але не більше подвійної ставки НБУ, що діяла за період, за який сплачується пеня.

Крім того, норми чинного законодавства України, що регулюють питання, зокрема такого виду відповідальності як пеня, визначають її саме як штрафну санкцію, що нараховується за кожен день прострочки, а не залежно від того, протягом якого періоду сплачується основна сума послуг (робочі чи календарні дні).

Крім того, відповідачем по справі було подано заяву про застосування позовної давності до вимоги про стягнення пені за актами здачі-приймання послуг № 3, 4, 5, 13, 16, 17 з обґрунтуванням того, що для стягнення пені встановлена спеціальна позовна давність тривалістю один рік.

Статтями 256 - 259 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. ст. 260, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність тривалістю в один рік.

Колегією суддів був самостійно визначений період прострочки сплати коштів відповідачем за надані послуги позивачем за договором № 40-14/36-005-01-14-00152 з урахуванням п. 2.3 договору, а також з урахуванням часткових проплат відповідачем коштів за договором та з огляду на те, що до строку прострочки не включається дата фактичного перерахування коштів замовником виконавцю.

Також, колегією суддів враховано, що відповідачем за актами здачі-приймання наданих послуг № 1 та 2 кошти позивачу були перераховані з дотриманням строків, визначених умовами договору.

Таким чином, судом визначені наступні періоди нарахування та суми для нарахування пені:

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 3 з 04.04.2015 по 21.04.2015 на суму 265000 грн.; з 23.04.2015 по 29.04.2015 на суму 165000 грн.; з 01.05.2015 по 12.05.2015 на суму 65000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 4 з 10.07.2015 по 26.08.2015 на суму 230000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 5 з 10.07.2015 по 14.09.2015 на суму 235000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 6 з 17.09.2015 по 04.10.2015 на суму 315000 грн., з 06.10.2015 по 08ю.10.2015 на суму 215000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 7 з 24.10.2015 по 27.10.2015 на суму 240000 грн., з 29.10.2015 по 30.11.2015 на суму 114000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 8 з 04.12.2015 по 13.01.2016 на суму 240000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 9 з 04.12.2015 по 14.02.2016 на суму 240000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 10 з 07.01.2016 по 11.03.2016 на суму 64000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 11 з 05.02.2016 по 14.03.2016 на суму 191000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 12 з 13.02.2016 по 18.04.2016 на суму 290000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 13 з 29.05.2015 по 06.07.2015 на суму 60000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 14 з 17.09.2015 по 14.10.2015 на суму 85000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 15 з 17.09.2015 по 14.10.2015 на суму 40000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 16 з 04.04.2015 по 14.06.2015 на суму 234000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 17 з 29.05.2015 по 27.07.2015 на суму 232000 грн., з 29.07.2015 по 13.08.2015 на суму 182000 грн., з 15.08.2015 по 24.08.2015 на суму 62000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 18 з 03.11.2015 по 14.12.2015 на суму 190000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 19 з 07.01.2016 по 21.02.2016 на суму 166000 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 20 з 12.02.2016 по 13.04.2016 на суму 62500 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 21 з 05.02.2016 по 03.04.2016 на суму 383500 грн.;

- за актом здачі-приймання наданих послуг № 22 з 10.02.2016 по 13.04.2016 на суму 186000 грн.;

Як вбачається з відбитку штампу канцелярії Господарського суду міста Києва, позовна заява від ТОВ „Науково-дослідний інститут арматуробудування" надійшла до суду 02.08.2016.

Отже, з урахуванням норм чинного ЦК України, щодо позовної давності відносно нарахування неустойки, а також зважаючи на зазначені вище періоди прострочки, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем пропущена позовна давність по нарахуванню пені по актам здачі-приймання наданих послуг: 3, 4, 5, 13, 16 та частково 17 (за період з 15.08.2015 по 24.08.2015 нарахування пені відбувається) тобто заява відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позивачем при подані детального розрахунку нарахування пені по-перше не вірно визначені періоди нарахування, а по - друге, по деяким актам нарахування пені здійснено не на суму боргу, а на суму часткової оплати вартості наданих послуг, що є безпідставним, з огляду на те, що пеня нараховується, за нормами ЦК України, за кожен день прострочки на суму заборгованості.

Таким чином, з урахуванням всього вище викладеного, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок пені, приходить до висновку, що до задоволення підлягає вказана вимога в розмірі 127287,50 грн.

Стосовно нарахування 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегією суддів здійснений власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на визначений та зазначений вище період нарахування штрафних санкцій, а також суд зазначає проте, що позивачем як і відповідачем, при надані розрахунків інфляційних втрат, не було враховано наявність дефляції в деяких місяцях, а також не враховано, алгоритму нарахування інфляційних втрат, з урахуванням дат часткової сплати відповідачем коштів за надані послуги.

Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних в розмірі - 16175, 14 грн. та інфляційні втрати в сумі - 93437,09 грн.

Щодо твердження апелянта про те, що умовами договору було передбачено окремо сплату податку на додану вартість, що, відповідно, впливає на періоди нарахування штрафних санкцій та суми заборгованості, на які такі санкції нараховуються, оскільки, зі слів відповідача, позивачем податкові накладні були направлені з порушенням строків, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, п. 2.4 договору сторони визначили, що оплата замовником частини вартості послуг у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від виконавця податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому чинним законодавством порядку.

Згідно із п. 3.13 договору, податкова накладна оформлюється протягом 5 робочих днів після підписання акту здачі-приймання наданих послуг. Виконавець надає замовнику податкову накладну, оформлену та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому чинним законодавством порядку.

З огляду на п. 3.13 договору та докази, надані відповідачем щодо дати отримання податкових накладних від позивача, замовник зазначає, про порушення виконавцем строків направлення податкових накладних, що, на думку апелянта, відповідно до ч. 4 ст. 612 ЦК України звільняє його від відповідальності за прострочення сплати певних сум (ПДВ) на користь виконавця.

В той же час, колегія суддів зазначає, що по-перше, умовами договору визначено строк складання податкової накладної після підписання акту здачі-приймання наданих послуг, проте не визначено строку, протягом якого така податкова має бути направлена виконавцем замовнику.

По-друге, докази, надані апелянтом, щодо підтвердження дати отримання податкових накладних, не приймаються до уваги колегією суддів, з огляду на те, що відповідачем надані скріншоти електронної поштової скриньки, що не може бути належним та допустимим доказом, в розумінні ст. 33 ГПК України, оскільки умовами договору не визначено, конкретної адреси електронної пошти, куди мають направлятися виконавцем податкові накладні замовнику, дані скріншоти не дають змоги встановити, що вказана електронна скринька належить комусь із працівників саме відповідача, крім того, з даних скріншотів не можливо встановити які саме податкові накладні направлялись в такий спосіб, та чи стосуються вони саме договору № 40-14/36-005-01-14-00152, копії самих податкових накладних представником відповідача судам обох інстанцій надано не було.

До того ж, як вбачається із наданих позивачем доказів сплати відповідачем отриманих послуг за спірним договором, відповідачем перераховувались грошові кошти на виконання умов договору позивачу з урахуванням ПДВ, про що безпосередньо зазначено у призначені платежу, що, в свою чергу, спростовує доводи відповідача щодо окремої сплати ним сум ПДВ за договором, та як наслідок, необхідність визначення власного періоду прострочки (у випадку наявності такої) для нарахування штрафних санкцій.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що умовами договору № 40-14/36-005-01-14-00152 не визначено конкретного строку сплати ПДВ після отримання податкових накладних, що спростовує твердження відповідача, що вони повинні сплачуватись протягом 30 робочих днів як і основна сума оплати вартості наданих послуг.

З урахуванням всього зазначеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що твердження відповідача про наявність прострочення позивача є безпідставним та хибним.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до п.4 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2016 у справі № 910/14169/16 підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до ч.4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Також, позивачем як в позовній заяві так і у відзиві на апеляційну скаргу зазначалось про стягнення з відповідача на користь позивача вартість послуг, наданих адвокатом.

Відповідно до ч. З ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Відповідно до п 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

В той же час, позивачем ані при поданні позову, ані при поданні відзиву на апеляційну скаргу не було чітко зазначено, які саме суму витрат на адвокатські послуги необхідно стягнути з відповідача, а також не надано доказів: отримання адвокатських послуг, визначених умовами договору про надання правової допомоги, вартість таких послуг та доказів понесення позивачем реальних витрат з оплати послуг адвоката, що виключає можливість задоволення такої вимоги.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2016 по справі № 910/14169/16 - скасувати частково. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код: 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування" (01014, м. Київ, вулиця Катерини Білокур, будинок 4, квартира 18; ідентифікаційний код 35760802) пеню в розмірі 127287,50 грн., 3% річних в сумі 16175,14 грн., інфляційні втрати в розмірі 93437,09 грн. та судовий збір за подання позову до суду - 3553,49 грн.

В іншій частині позову - відмовити.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування" (01014, м. Київ, вулиця Катерини Білокур, будинок 4, квартира 18; ідентифікаційний код 35760802) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код: 24584661) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4592,89 грн.

Видати судові накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/14169/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов