ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа № 914/1145/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу б/н від 10.10.16 Товариства з додатковою відповідальністю "Дослідно - Механічний завод "Карпати", м.Новий Розділ Львівська область

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.16

у справі №914/1145/16

за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю "Дослідно-механічний завод "Карпати", м.Новий Розділ Львівська область

до відповідача: Приватної агрофірми "Горожанна", с.Велика Горожанна, Миколаївський район, Львівська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвої Ганни Миколаївни, м.Миколаїв Львівської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року між ТзДВ "дослідно-механічний завод "Карпати" та приватною агрофірмою "Горожанна" прибудованого нежитлового приміщення загальною площею 483,9 кв.м., яке знаходиться по бульвару Довженка, 6-А у м. Новий Розділ Львівської області, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєвою Г.М. та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.04.2016 року.

За участю представників:

від позивача - Лошак О.В. - ліквідатор;

від відповідача - Устинович Л.М., Фролов В.О. - представники;

від третьої особи - не викликався;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/1145/16 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судовї колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 24.10.16 апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 10.11.16.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.16 задоволено клопотання ліквідатора ТзДВ «Дослідно - механічний завод «Карпати» про призначення судового засідання в режимі відеоконференції та відкладено розгляд справи на 01.12.16.

З огляду на наведене, судове засідання призначене на 01.12.16 проводиться в режимі відеоконференції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від від 22.09.16 у справі №914/1145/16 (головуючий суддя Горецька З.В.,судді Коссак С.М., Трускавецький В.П.) в позові відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що у даному випадку наявні передбачені законом умови, необхідні для укладення спірного договору (досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); отримано акцепт стороною, що направила оферту; передано майно по акту прийому-передачі, оскільки відповідно до законодавства необхідна його передача; здійснено державну реєстрацію та нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення. Встановивши відповідні обставини, господарський суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.16 у даній справі та прийняти нове рішення яким позов задоволено.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин , що мають значення для справи, а також невідповідність висновків викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що сторони у договорі визначили момент укладення договору від 01.10.12 , а саме з моменту реєстрації у Новороздільському міскому бюро технічної інвентаризації дочірнього підприємства ТОВ ПБП «Контур». Таким чином, як зазначає апелянт момент вчинення такого правочину пов'язується з державною реєстрацією, тому він до його державної реєстрації є неукладеним та таким, що не породжував для сторін прав та обов'язків.

Крім того, апелянт зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.10.13 порушено провадження у справі про банкрутство ТзДВ «Дослідно - механічний завод «Карпати» і відповідно до вимог ст. 42 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» нежитлове приміщення, що є предметом спірного договору включено до ліквідаційної маси, при цьому виключення майна з ліквідаціної маси та відчуження його в інший спосіб здійснюється ухвалою суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Разом з цим, відповідач не звертався до боржника про виключення майна з ліквідаційної маси і ухвала з цього приводу не виносилася.

Також, на думку апелянта , сторони не досягли згоди щодо істотної умови договору, а саме щодо взаєморозрахунків, оскільки сторони в договорі від 01.10.12 посилаються на договір від 09.09.2009 року в погашення боргу за яким повинно бути сплачено суму в розмірі 244 200,00 грн. Разом з цим, борг по договору від 09.09.2009 року, на думку скаржника складає 84 200 грн.

Окрім того, апелянт вважає, що договір від 09.09.2009 року є підробленим, оскільки копія договору яка подана відповідачем є відмінною від тієї копія яка подана позивачем, а сам договір, на думку апелянта, складений пізніше ніж дата зазначена у ньому.

1 грудня 2016 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішенн Господарського суду Львівської області від 22.09.16 у даній справі без змін з огляду на його законність та обгрунтованість.

На спростування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що місцевим господарським судом правильно визначено момент укладення спірного правочину, який визначається моментом його реєстрації в Державному реєстрі провочинів, що, на думку відповідача повністю відповідає вимогам законодавства які були чинними на момент укладення спірного договору.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо відсутності заявлених вимог про виключення майна з ліквідаціної маси підприємства - банкрута відповідачем зазначено, що про включення придбаного майна до ліквідаціної маси відповідачу стало відомо лише в процесі розгляду даної справи.

Стосовно недосягнення згоди між сторонами договору в частині ціни договору відповідач зазначає, що позивач за умовами договору про виконання робіт від 09.09.2009 року отримав в порядку попередньої оплати за металоконструкції грошові кошти в сумі 330 000 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які в подальшому в зв'язку з розірванням договору позивач зобов'язаний був повернути у строк до 30.08.10. При цьому, як зазначає відповідач, частину коштів в сумі 85 800 грн. було повернено у 2011 - 2012 роках, а станом на 01.10.12 залишок боргу позивача перед відповідачем склав 244 200 грн., що підтверджується актом звірки від 01.10.12.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що ухвалою суду від 10.11.16 участь представників сторін обов'язковою не визнавалась, беручи до уваги те, що у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду рішення в апеляційному порядку. Колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги за відсутності третьої особи.

У судовому засіданні присутні представники навели совї доводи, міркування та заперечення.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.10.2012 року між ТзДВ "Дослідно-механічний завод "Карпати" (продавець) та Приватною агрофірмою "Горожанна" (покупець) укладено договір купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєвою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №2547.

Згідно п.1 зазначеного договору продавець зобов"язався передати, а покупець прийняти у власність прибудоване нежитлове приміщення загальною площею 483,9 кв.м., розташоване на землях Новороздільської міської ради та знаходиться по бульвару Довженка, номер 6-А у місті Новий Розділ Львівської області.

Пунктом 2 передбачено, що нерухоме майно, що відчужується, належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №218221, виданого Новороздільською міською радою 05.06.2012 року на підставі рішення виконкому тієї ж ради від 20.03.2007 року №104 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Новороздільським міським бюро технічної інвентаризації дочірнім підприємством ТзОВ ПБП "Контур", що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №34380036 від 05.06.2012 року реєстраційний номер 36816222, номер запису - 448 в книзі №3".

Згідно п.14 даного договору право власності на придбане нерухоме майно, виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Приватна агрофірма "Горожанна" права власності на нерухоме майно у 2012 році не зареєструвала та звернулася з позовом до господарського суду Львівської області про визнання права власності за нею на спірне приміщення.

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.10.2013 року у справі №914/2425/13 (суддя Шпакович О.Ф.) позов задоволено повністю та визнано за Приватною агрофірмою "Горожанна" право власності на нежитлові приміщення загальною площею 483,9 м.кв., що прибудовані до 9-поверхового будинку і знаходяться у місті Новий Розділ (Миколаївського району Львівської області), бульвар Довженка,6 - А, а також звільнено з-під арешту зазначений у п.2 резолютивної частини рішення об"єкт нерухомості - нежитлові приміщення загальною площею 483,9 м.кв., що знаходяться у місті Новий Розділ бульвар Довженка, 6-А.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Миколаївська об"єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Львівській області оскаржила його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №3675/10/10-007 від 17.10.2013 року, в якій просила скасувати рішення господарського суду львівської області від 03.10.2013 року у справі №914/2425/13 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ПАФ "Горожанна" відмовити повністю.

В подальшому, Львівським апеляційним господарським судом прийнято постанову від 11.02.2014 року у справі №914/2425/13, згідно якої апеляційну скаргу задоволено. Рішення Господарського суду Львівської області від 03.40.2013 року у справі скасовано, прийнято нове рішення: у задоволенні позову відмовлено. Вказана постанова залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.04.2014 року у справі №914/2425/13.

22 квітня 2016 року з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ліквідатору стало відомо про здійснення 21.04.2016 року відповідачем реєстрації власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року.

Посилаючись на те, що покупцем не проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яка, на його думку є обов'язковою виходячи з умов та характеру договору купівлі - продажу ТзДВ "Дослідно-механічний завод "Карпати" звернувся до Приватної агрофірми "Горожанна" з позовом про визнання договору купівлі провадажу недійсним.

При цьому, позивач покликається на те, що згідно ч.3 статті 640 ЦК України договір від 01.12.2012 року міг би вважатися укладеним між сторонами з 21.04.2016 року з моменту державної реєстрації права власності на спірне майно, якщо б ПАФ "Горожанна" не здійснила б дії по порушенню вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки ухвалою господарського суду Львівської області від 21.10.2013 року по справі №914/3713/13 порушено провадження про банкрутство ТзДВ "Дослідно-механічний завод "Карпати", визнано розмір вимог ініціюючого кредитора введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Лошака Олега Васильовича.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство опубліковано в газеті "Урядовий кур"єр" №202 від 02.11.2013 року.

Позивач зазначає, що Приватна агрофірма "Горожанна" не заявила свої вимоги в процедурі банкрутства до господарського суду, а отже, на думку позивача, не є конкурсним кредитором і її можливі вимоги можуть бути погашені лише в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

10 квітня 2014 року Господарським судом Львівської області по справі №914/3713/13 винесено постанову про визнання ТзДВ "Дослідно-механічний завод "Карпати" бакрутом та відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Лошака Олега Васильовича.

А відтак, як вказує позивач на підставі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" спірне майно, яке на момент відкриття ліквідаційної процедури зареєстровано як власність ТзДВ "Дослідно-механічний завод "Карпати ", включено до ліквідаційної маси.

Вилучення майна із ліквідаційної маси та відчуження в інший спосіб законом не допускається, звернення стягнення на майно боржника здійснюється виключно за ухвалою господарського суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутстсво боржника, задоволення вимог кредиторів за рахунок майна боржника здійснюється виключно в межах провадження у справі про банкрутство.

Позивач вказує, що ПАФ "Горожанна" не зверталась до господарського суду про вилучення майна з ліквідаційної маси і ухвала з цього приводу не виносилася.

Таким чином, на думку позивача по договору від 01.10.2012 року між ТзДВ "Досліно-механічний завод "КАРПАТИ" та приватною агрофірмою "Горожанна" (дата вчинення правочину-момент його державної реєстрації, тобто 21.04.2016 року) наявна підстава вважати правочин недійсним через порушення вимоги ч.1 ст.203 ЦК України та Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначено вище, 01.10.2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєвою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №2547.

У вказаному договорі сторони правочину погодили умови відчуження нерухомого майна, зокрема, визначили предмет договору, його ціну. Порядок розрахунків, умови передачі, порядок виникнення права власності тощо.

Згідно п.4 даного договору сторони визначили, що розрахунок між сторонами за цим договором буде проведений наступним чином: сума договору, що складає 244 200,00 грн. з ПДВ, яку покупець має сплатити продавцю зараховується сторонами договору як погашення боргу продавця перед покупцем у сумі 244 200,00 грн. з ПДВ і списується з рахунку покупця, як борг продавця, про що складається акт звірки від 01.10.2012 року.

Відтак, в силу вимог статті 601 ЦК України зобов'язання щодо проведення розрахунків між сторонами по укладеному договору та правовідносинах щодо повернення суми коштів сплачених по договору на виконання робіт від 09.09.2009 року та додаткової угоди №1 до нього від 05.05.2010 року, вважаються припиненими зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про недосягнення між сторонами згоди щодо істотної умови договору, а саме ціни договору.

При цьому, колегія суддів зазначає, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (п.2.6 Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.13 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Крім того, на виконання умов договору позивачем було виконано зобов"язання щодо передачі майна відповідачеві, а саме передано нерухоме майно, про що складено Акт приймання-передачі від 01.10.2012 року (п.5.1, п.7.1, п.15 договору), та передано документацію на нерухоме майно: технічний план, матеріали з технічної інвентаризації будівлі тощо (п.16 договору).

З огляду на наведені обставини, в суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати що спірний договір є неукладеним з огляду на недосягнення між сторонами згоди щодо істотної умови договору, зважаючи на виконання договору сторонами.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо недійсності правочину у зв'язку з невчиненням покупцем державної реєстрації права власності на майно, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими (в редакції на момент укладення спірного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відтак, правом на звернення до суду за захистом своїх порушених прав наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Постанова Верховного Суду України у справі №6-94цс 13 від 25.12.2013).

Згідно з п.2.6 Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.13 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що обставини пов'язані з відсутні державної реєстрації, на які покликається апелянт можуть бути підставою для визнання договору неукладеним, а не недійсним.

Разом з цим, на спростування вказаних доводів апеляційної скарги судова колегія зазначає, що відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом"якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, під час розгляду питання щодо відповідності чи невідповідності договору вимогам законодавства необхідно керуватися законодавством, яке діяло на момент вчинення спірного правочину, що повністю підтверджується з роз"ясненнями, наданими в абз.4 п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними)".

Згідно статті 210 ЦК України (в редакції чинній на момент вчинення правочину) визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, Порядок реєстрації правочинів визначено Постановою Кабінету міністрів України від 26.05.2001 року №671 "Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів", згідно якої державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. При цьому, під державним реєстром правочинів розуміється єдина комп'ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несакціонованого доступу, держателем якої було Міністерство юстиції України.

Державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції були реєстраторами вказаного Державного реєстру правочинів. Вказаним порядком визначено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до реєстру. Про внесення запису до реєстру реєстратор видає сторонам правочину або уповноваженим особам примірник витягу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що на момент укладення спірного правочину чинне законодавство України розрізняло поняття державної реєстрації правочину та державної реєстрації прав за правочинами. Від державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна слід відрізняти державну реєстрацію речових прав, які виникають у покупця внаслідок укладення такого договору.

Зазначені дії здійснювалися за окремими самостійними процедурами, визначеними відповідно Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим постановою КМУ від 26.05.2004 року №671, та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5.

При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухомість стала обов'язковою лише з моменту набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року, що полягає у внесенні відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як зазначено вище, п.14 договору купівлі - продажу сторони визначили, що перехід права власності від позивача та відповідача відбувається в момент державної реєстрації цього договору. Державну реєстрацію цього договору здійснено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. 01.10.2012 року за №5229359 в Державному реєстрі правочинів, про що відповідачу було видано витяг №11907824.

Як встановлено місцевим господарським судом, Приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г.М., на момент нотаріального посвідчення спірного договору була реєстратором вказаного реєстру, мала можливість вносити відповідні записи про державну реєстрацію правочину до нього.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що під час укладення спірного договору сторонами дотримано порядку проведення його державної реєстрації, а підстави щодо непроведення відповідачем реєстрації права власності на предмет договору не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Також, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.02.2014 року у справі №914/2425/13 також зазначено про відсутності реєстрації речового права власності відповідачем у встановленому законом порядку.

Разом з цим, встановлено факт реєстрації правочину належним чином, а саме в постанові вказано, що при цьому як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.10.2012 року даний договір є нотаріально посвідчений, внесений до Державного реєстру правочинів, проте право власності на придбане майно не зареєстроване у Новороздільському міському бюро технічної інвентаризації

Покликання скаржника на порушення ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», колегія суддів вважає безпідставини, оскільки станом на 01.10.2012 року (дату укладення спірного договору) відносно позивача не було порушено справу про визнання його банкрутом та відповідно норми вказаного спеціалізованого закону на нього не поширювалися. При цьому, дії відповідача стосовно проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно після порушення провадження у справі про банкрутство ТзДВ «Дослідно - механічний завод «Карпати» не можуть свідчити про порушення спірним договором ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Окрім того, стаття 20 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначає спеціальну позовну давність щодо визнання недійсними окремих правочинів.

Так, правочин (договори) або майнові дії боржника, які були вичнені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов"язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог, боржник виконав майнові зобов"язання раніше встановленого строку, боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов"язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов"язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов"язання або внаслідок його виконання майна божника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів, боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна, боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, справа про банкрутство позивача порушена 21.10.2013 року (ухвала господарського суду Львівської області у справі №914/3713/13), а за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора у межах провадження у справі про банкрутство можуть бути визнані недійсними або спростовані правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені після 21.10.2013 року або за рік до 21.10.2013 року, тобто з 21.10.2012 року, а тому визнання недійсним спірного договору від 01.10.2012 року, тобто вчиненого до зазначеного терміну, за заявою арбітражного керуючого, законом не передбачено, про що зроблено правильний висновок місцевим господарським судом.

Про застосування наслідків спливу строків позовної давності відповідачем подано заяву в суді першої інстанції, разом з цим, зважаючи на те, що судом встановлено факт дотримання сторонами вимог чинного законодавства під час його укладення та досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору, а відтак встановлено відсутність підстав для визнання його недійсним, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом правомірно відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

При цьому, покликання скаржника на те, що відповідач не звертався до боржника про виключення майна з ліквідаційної маси і ухвала з цього приводу не виносилася, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки таке звернення є правом, а не обов'язком особи, а тому не може бути належним обгрунтуванням доводів апелянта.

Також не беруться судом апеляційної інстанції до уваги посилання апелянта на підроблення договору від 09.09.2009 року у зв'язку з візуальною відмінністю долучених до матеріалів справи примірників, оскільки факт підроблення документів має бути встановлено відповідними доказами. Разом з цим, в матеріалах справи такі докази відсутні. Крім того, предметом розгляду у даній справі є визнання недійсним договору купівлі продажу від 01.10.12, а не встановлення відповідності вимогам закону договору від 09.09.2009 року.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Твердження апелянта про порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів не вбачає.

Відтак, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегією суддів апеляційної інстанції підтверджено встановлений місцевим господарським судом факт відповідності спірного договору чинному на момент його укладення законодавсту, відтак відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 22.09.16 у даній справі.

Судові витрати покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 22.09.16 у справі № 914/1145/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Дослідно - Механічний завод "Карпати" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.12.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.