КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2016 р. Справа№ 910/7418/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання: Каніковського А.О.,

представників:

від позивача Йосипишин Р.В. (представник за довіреністю)

від відповідача не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

на рішення господарського суду міста Києва

від 14.09.2016 року

у справі № 910/7418/16 (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт»

про стягнення 1 152 636,47 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт», в якому просить суд стягнути з відповідача 538 979,80 грн. пені, 231 959,73 грн. - штрафу та 381 696,94 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № КИВ084К-С від 01.09.2014.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.09.2016 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що вимога, передбачена п. 8.4. договору поставки № КИВ084К-С від 01.09.2014 про стягнення пені в розмірі 0, 1 % надсилалась відповідачу.

В частині позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що доказів надіслання відповідачеві вимоги, передбачену п. 8.5. договору поставки № КИВ084К-С від 01.09.2014, в якій би зазначалось про відмову від вказаного договору, ставилась вимога до відповідача повернути грошові кошти та була заявлена вимога сплатити 7% штрафу.

Крім того, відносно позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошима, місцевий господарський суд зазначив, що договором поставки № КИВ084К-С від 01.09.2014 не передбачено обов'язку відповідача сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами, відтак відмовив в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у справі №910/7418/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого господарського суду є безпідставним, необґрунтованим та таким, що прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно відмовив з задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача 0,1% пені в розмірі 538 979, 80 грн. та штрафу в розмірі 231 959, 73 грн., на підставі ст.ст. 546, 549 ЦК України та п.п. 8.4, 8.5. договору поставки № КИВ084К-С від 01.09.2014, оскільки не врахував практику Вищого господарського суд України, зокрема у справі №916/3981/14 від 26.01.2016 та правову позицію Верховного суду України, висловлену у справі № 43/30-10 від 28.11.2011.

Крім того, скаржник вважає, що місцевий господарський суд дійшов невірного висновку щодо відсутності підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 381 696, 94 грн. тощо.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі колегії суддів: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) від 24.10.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 у справі № 910/7418/16 прийнято до провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 29.11.2016.

В судове засідання 29.11.2016 з'явився представник позивача, представник відповідача - не з'явився.

Представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в повному обсязі.

Згідно із п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, відтак вважала за можливе провести розгляд справи за відсутності даного представника.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») та товариством з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» (далі - ТОВ «КійАгроПродукт») укладено Договір поставки № КИВ084К-С від 01.09.2014 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (далі - Товар), а купець зобов'язується прийняти та оплатити Товар відповідно до умов даного договору.

Згідно п. 3.3 Договору кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість Товару для кожної партії, що поставляється згідно Договору, визначаються в специфікаціях до цього Договору, які підписуються Сторонами щодо кожної партії Товару та є невід'ємними частинами (додатками) цього Договору.

Положеннями п. 4.2 Договору встановлено, що датою поставки Товару вважається дата переоформлення Товару на ім'я Покупця за складським документом на зерновому складі Дата видаткової накладної співпадає з датою переоформлення Товару на ім'я покупця за складським документом на складі.

В п. 10.1. Договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30.06.2015 року, а в частині розрахунків та поставки Товару - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Відповідно до п. 2 специфікації 53 від 28.10.2014, що є додатком до Договору, поставка товару здійснюється на мовах EXW (склад погоджений з покупцем на підставі пропозиції постачальника) (згідно Правил Інкотермс 2010) у період з 28.10.2014 по 30.06.2015 року включно.

За твердженнями позивача, на виконання умов Договору він перерахував грошові кошти відповідачу у розмірі 124 001 129,96 грн., в той час як відповідачем було поставлено товар на загальну суму 110 259 901,93 грн.

28.08.2015 позивачем та відповідачем підписано Акт про зарахування зустрічних позовних вимог, згідно з п. 3 якого сторони підтвердили, що після підписання цього Акту вони не мають жодних претензій одна до одної з приводу виконання зобов'язань на суму 21 322 920, 87 грн. За ТОВ «КійАгроПродукт» залишається залишок заборгованості по Договору перед ПАТ «ДПЗКУ», яка на дату підписання цього Акта становить у розмірі 3 313 710,43 грн.

28.08.2015 позивач та відповідач уклали угоду № 380 від 28.08.2015 про визначення строків та порядку виконання грошових зобов'язань за Договором, відповідно до п. 5 якої ТОВ «КійАгроПродукт» з метою погашення заборгованості зобов'язується поставити ПАТ «ДПЗКУ» до 30.11.2015 зернові культури за вартістю, що визначається згідно з закупівельними цінами ПАТ «ДПЗКУ» (формується на основі ринкових цін) на момент поставки та на умовах (кількість, строк, місце поставки), що визначається в окремих специфікаціях та/або видаткових накладних до даної Угоди, що підписуються в день поставки Товару.

В додатковій угоді № 1 від 30.11.2015 сторони погодились внести зміни до п. 5 угоди № 380 від 28.08.2015 та викласти його в наступній редакції, зокрема, відповідач з метою погашення заборгованості щодо повернення попередньої оплати за Договором зобов'язувався до 11.12.2015 року поставити позивачу кукурудзу 3-го класу (вологість до 14,5 %, сміттєва домішка до 2%,зернова домішка до 10% в т.ч. биті зерна до 5%, пошкоджені зерна до 5%) на умовах EXW на загальну суму 3 254 389, 50 грн. Погашення заборгованості в розмірі 59 320,93 грн. відповідач здійснює шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок позивача в строк до 11.12.2015 року.

Перерахування відповідачем грошових коштів в сумі 53 320, 93 грн. на розрахунковий рахунок позивача підтверджується випискою по за 11.12.2015, яка наявна в матеріалах справи та не заперечується сторонами.

Крім того, поставка відповідачем кукурудзи 3-го класу позивачу, передбачена додатковою угодою № 1 від 30.11.2015 до угоди № 380 від 28.08.2015, підтверджується видатковими накладними № 1012-1 від 10.12.2015 та № 1112-1 від 11.12.2015 відповідно.

Так, посилаючись на неналежне виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № КИВ084К-С від 01.09.2014 позивач просив суд стягнути з відповідача 538 979,80 грн. пені, 231 959,73 грн. - штрафу та 381 696,94 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 663 ЦК України визначає, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Так, позивач свої позовні вимоги мотивує, зокрема, тим, що нарахування пені в розмірі 0,1%, передбачено п. 8.4 Договору, штрафу в розмірі 7%, передбачено до п. 8.5 Договору та процентів за користування чужими коштами, неналежним виконанням відповідачем своїх вимог за Договором

Згідно п. 8.4 Договору сторони погодили, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки Товару згідно умов даного договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1% загальної вартості непоставленої партії товару, за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 0,1% загальної вартості непоставленої партії Товару за кожен день прострочення виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, які б спростовували твердження відповідача щодо того, що позивачем не надано доказів того, що вимога про сплату 0,1% пені надсилалась відповідачу.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду наступне.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Зі змісту ч.2 ст.693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні від 09.07.2002 №15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Наведена правова позиція щодо виникнення права без пред'явлення вимоги звертатися за правовим захистом до суду узгоджується з позицією, викладеною в постанові Вищого господарського суду України від 26.01.2016 у справі № 916/3981/14 та постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №43/308-10, які підтверджують, що альтернативний обов'язок повернути попередню оплату виникає одночасно з виникненням права вимагати в тому числі такого виконання.

За таких обставин висновок суду першої інстанції, про те, що зобов'язання повернути грошові кошти у відповідача не виникло до моменту пред'явлення вимоги позивачем є помилковим.

Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача про безпідставну відмову судом першої інстанції ПАТ «ДПЗКУ» у стягненні з відповідача 538 979, 80 грн. пені та приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції, зазначає, що позивачем в позовній заяві та додаткових поясненнях від 15.06.2016 помилково зазначено, що строк діє Договору закінчився 11.11.2015, хоча строк дії спірного договору закінчився 11.12.2015 - з моменту фактичного виконання відповідачем зобов'язань за Договором (з урахуванням угоди № 380 від 28.08.2015 про визначення строків та порядку виконання грошових зобов'язань за Договором та додатковою угодою № 1 від 30.11.2015 до даної угоди № 380 від 28.08.2015), однак, пеню позивач просить стягнути з відповідача за період з 01.07.2015 по 10.12.2015.

Так, здійснивши власний розрахунок пені, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що розрахунок пені позивача арифметично правильний, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 7% штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень п. 8.5 Договору, у випадку прострочення зобов'язання по поставці товару визначеного специфікацією більш як на 30 календарних днів, покупець може частково або в повному обсязі відмовитися від договору і вимагати від постачальника повернення оплачених коштів по даному Договору. В цьому випадку постачальник зобов'язаний протягом 3 банківських днів, з моменту отримання письмової та/або факсової вимоги покупця про повернення коштів, повернути покупцю всі сплачені кошти по даному Договору а також сплатити покупцю штраф у розмірі 7% від загальної вартості непоставленої вартості товару.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи позивачем не надано доказів надіслання відповідачеві вимоги, в якій зазначалося б про відмову позивача від договору, ставилась вимога до відповідача повернути гроші та була заявлена вимога сплатити 7 % штрафу, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні вимоги позивача про стягнення 7% штрафу.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи, що Договором не передбачено обов'язку відповідача сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого суду і в цій частині щодо відмови в задоволенні позовних вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 381 696,94 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у даній справі підлягає скасуванню частково.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги слід покласти на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у справі № 910/7418/16 - скасувати частково.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 20-В, ідентифікаційний код 31088656) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, код 37243279) 538 979,80 грн. пені та 8 084, 70 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позову відмовити.»

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 20-В, ідентифікаційний код 31088656) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, код 37243279) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8 893, 17 грн.

4. Доручити господарському суду міста Києва видати накази.

5. Матеріали справи № 910/7418/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко