ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа № 911/3154/16

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг»

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Київської області Міністерства оборони України

за участю Військової прокуратури Білоцерківського гарнізону

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерства оборони України

про стягнення 11 500 565,75 грн

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1 (дов. №1 від 04.01.2016);

від відповідача ОСОБА_2 (дов. №1456 від 16.05.2016);

від прокуратури ОСОБА_3 (посв. №036468 від 01.12.2015);

від третьої особи ОСОБА_4 (дов. №220/220/д від 21.03.2016).

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» (надалі - позивач) до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Київської області Міністерства оборони України (надалі - відповідач) про стягнення 11 500 565,75 грн збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення його права на тимчасове користування земельною ділянкою, без його згоди 10.09.2014 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Солоха-Н» договір №208 «Про організацію співпраці», згідно якого фактично передав у користування спірну земельну ділянку площею 1 868 га, відтак позивач був позбавлений права вільно розпоряджатися земельною ділянкою і використовувати її для здійснення сільськогосподарської діяльності, а тому за період існування такого договору зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди на загальну суму 11 500 565,75 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.09.2016 порушено провадження по справі №911/3154/16 та призначено її до розгляду на 10.11.2016.

17.10.2016 до господарського суду Київської області від Військової прокуратури Білоцерківського гарнізону надійшла заява №2-4984вих16 від 12.10.2016 (вх. №21595/16) про вступ у справу №911/3154/16.

09.11.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від представника позивача надійшли письмові пояснення №692 від 09.11.2016 (вх. №23194/16) та письмове підтвердження №693 від 09.11.2016 (вх. №23195/16) про відсутність аналогічного спору.

10.11.2016 через канцелярію господарського суду Київської області, до початку судового засідання, від представника Міністерства оборони України надійшла заява б/н від 10.11.2016 (вх. №23220/16) про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача та від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 09.11.2016 (вх. №23233/16).

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.11.2016 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство оборони України; зобовязано позивача надати докази того, що позивач є власником або землекористувачем земельної ділянки 1 868 га та на підтвердження цього надати інформацію з Державного земельного кадастру; розгляд справи відкладено на 01.12.2016.

28.11.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від Військової прокуратури Білоцерківського гарнізону надійшли пояснення №2-5603вих16 від 26.11.2016 (вх. №24563/16), згідно яких заперечив проти позову, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивач, на думку прокуратури, не є ані власником, ані користувачем земельної ділянки, а відтак відсутні підстави для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди за користування спірною земельною ділянкою.

28.11.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання №716 від 25.11.2016 (вх. №24564/16) про долучення до матеріалів справи доказів, що підтверджують право позивача на тимчасове використання земельної ділянки площею 1 868 га, клопотання №720 від 28.11.2016 (вх. №24565/16) про долучення до матеріалів справи доказів направлення відповідачу претензії щодо збільшення розміру позовних вимог, письмові заперечення №715 від 25.11.2016 на відзив відповідача (вх. №24566/16), клопотання №717 від 25.11.2016 (вх. №24567/16) про долучення до матеріалів справи доказів (в порядку ст. 35 ГПК України) та клопотання №718/16 від 25.11.2016 (вх. №24568/16) про додаткове долучення до матеріалів справи документів відповідно до вимог п. 4 ухвали господарського суду Київської області від 30.09.2016.

30.11.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання №721 від 28.11.2016 (вх. №24778/16) про залучення до розгляду справи судового експерта та призначення судової експертизи.

01.12.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення (вх. №24907/16), згідно яких Міністерство оборони України заперечило проти задоволення позову, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

В судовому засіданні 01.12.2016 представник відповідача, представник третьої особи та прокуратури заперечили проти задоволення клопотання позивача №721 від 28.11.2016 (вх. №24778/16 від 30.11.2016) про залучення до розгляду справи судового експерта та призначення судової експертизи.

Розглянувши у судовому засіданні 01.12.2016 клопотання позивача №721 від 28.11.2016 (вх. №24778/16) про залучення до розгляду справи судового експерта та призначення судової експертизи, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до положень постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики призначення судової експертизи № 4 від 23.03.2012 судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Враховуючи те, що для вирішення спору у даній справі суду в першу чергу необхідно встановити наявність у позивача права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, суд вважає передчасним призначення судової експертизи щодо визначення розміру збитків позивача, відтак, суд вирішив відмовити в задоволенні зазначеного клопотання про проведення експертизи з підстав передчасності та необґрунтованості.

У судовому засіданні 01.12.2016 представник позивача просив п. 2 прохальної частини письмових пояснень №692 від 09.11.2016 (вх. №23194/16 від 09.11.2016), а саме «Внести доповнення до п.1 прохальної частини позовної заяви, а саме: в разі недостатності коштів для стягнення, що надходять на рахунки Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Міністерства оборони України по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), стягнути решту коштів, що підлягала стягненню, з будь-якого рахунку Міністерства оборони України», не приймати до уваги та залишити без розгляду.

У судовому засіданні 01.12.2016 представник позивача підтримав позов, представник відповідача, представник третьої особи та прокурор заперечили проти задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно Державного акту серії Б №027573 від 1978 року на право користування землею земельна ділянка площею 1 868 га, яка входить до складу земель площею 3 557,6 га, передана у безстрокове та безоплатне користування Білоцерківській квартирно-есплуатаційній частині району (правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква Київської області).

Рішенням Міністра оборони України №9349/з від 02.08.2011 за зверненням ДП «Білоцерківський військовий торг» була надана згода Міністра оборони України про передачу в тимчасове використання терміном до 5 років Державному підприємству «Білоцерківський військовий торг» частини земельної ділянки Великополовецького учбового центру площею 1 868 га.

22.08.2011 на підставі рішення Міністра оборони України №9349/3 від 02.08.2011 складено акт, згідно якого встановлено, що внаслідок обстеження земельна ділянка площею 1 868 га підлягає до передачі ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» в тимчасове користування, яка тимчасово не використовується для заходів бойової підготовки, для обробки та вирощування сільськогосподарських культур терміном до 5 років.

Рішенням Міністра оборони України №15575/з від 05.12.2011 збільшено термін тимчасового користування ДП «Білоцерківський військовий торг» зазначеної земельної ділянки до 2021 року.

В подальшому рішенням Міністра оборони України №72/з від 03.01.2013 зупинено відчуження та передачу в оренду нерухомого та рухомого військового майна, основних фондів державних підприємств Міністерства оборони України та земель оборони відповідно до прийнятих раніше рішень.

Крім того, в рішенні Міністра оборони України №171/з від 08.01.2013 зазначено: вважати недійсним всі раніше прийняті та нереалізовані станом на 08.01.2013 рішення Міністерства оборони України з питань управління (відчуження, безоплатної передачі, передачі в оренду тощо) військового нерухомого майна та земель оборони.

Окремим дорученням Міністра оборони України №680/з від 19.01.2013 зупинено до окремого рішення Міністра оборони України всі дії, повязані з виконанням укладених договорів, предметом яких є використання (у тому числі відчуження) військового майна (у тому числі надлишкового), майна державних підприємств, земель оборони та бюджетних коштів (у тому числі щодо підписання актів приймання-передачі, актів виконання робіт, нарядів, платіжних документів тощо).

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Згідно ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч. 1, 2, 4, 6 - 9 ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою.

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи відповідно до закону.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Якщо земельна ділянка надається у користування Кабінетом Міністрів України, погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається відповідно до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, які розглядають його і в місячний строк подають зазначений проект із своїми пропозиціями до Кабінету Міністрів України.

Якщо земельна ділянка надається у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, яка розглядає його і в місячний строк подає зазначений проект із своїми пропозиціями до Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції чинній на момент вчинення правовідносин) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Згідно ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції чинній на момент вчинення правовідносин) військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Відповідно до п. 17, 18, 20, 21, 40 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборони України №483 від 22.12.1997 право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється.

Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформлюється договором.

Якщо необхідне продовження терміну користування земельними ділянками, відведеними в тимчасове користування або взятими в оренду, порушується клопотання щодо продовження терміну використання шляхом укладення нового договору.

Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.

Позивач на підтвердження свого права тимчасового користування спірною земельною ділянкою площею 1 868 га надав до матеріалів справи проект технічної документації розроблений ПП «Фокус-2002» та рішення Міністра оборони України.

Як вбачається з наданих матеріалів зазначеної технічної документації проект був розроблений ПП «Фокус-2002», відповідно складена технічна документація, проте доказів затвердження зазначеного проекту органом місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади позивачем надано не було.

Крім того, суд ухвалою від 10.11.2016 зобовязав позивача надати докази того, що позивач є власником або землекористувачем земельної ділянки 1 868 га та на підтвердження цього надати інформацію з Державного земельного кадастру.

Станом на момент розгляду справи позивач витребувану судом інформацію з Державного земельного кадастру до матеріалів справи не надав.

Відповідач, в свою чергу, надав до матеріалів справи лист Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області №5-1015-99.2-537/2-16 від 18.05.2016, в якому повідомлено, що виявлені відповідачем на кадастровій карті 23 кадастрові номери розташовані на земельній ділянці площею 3 557,6 га, яка перебуває на праві постійного користування у КЕВ м. Біла Церква Київської області, були помилково внесені при намаганні позивача зареєструвати в 2010 році 23 земельні ділянки загальною площею 1 868 га на підставі розпорядження Фастівської районної державної адміністрації №244 від 09.03.2010, яке скасовано Розпорядженням голови Фастівської районної державної адміністрації №1065 від 17.11.2010.

Крім того, в листі зазначено, що правовстановлюючі документи на право користування зазначеними земельними ділянками загальною площею 1 868 га ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» в управлінні Держгеокадастру у Фастівському районі та в Фастівській районній державній адміністрації відсутні, поземельні книги не відкривались.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів своє право на тимчасове користування спірною земельною ділянкою, а тому у суду відсутні підстави вважати, що право позивача було порушено тимчасовим обмеженням йому доступу до спірної земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення його права на тимчасове користування земельною ділянкою, без його згоди 10.09.2014 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Солоха-Н» договір №208 «Про організацію співпраці», згідно якого фактично передав у користування спірну земельну ділянку площею 1 868 га.

Рішенням господарського суду Київської області від 20.04.2016 у справі №911/468/16, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2016, зазначений договір визнаний судом недійсним.

Відтак, на думку позивача, за період дії договору, позивач був позбавлений права використовувати земельну ділянку для сільськогосподарського призначення, а тому він має право на стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди на підставі ст. 156 Земельного кодексу України.

В обґрунтування розміру понесених збитків позивач зазначає висновок експертного дослідження, згідно якого встановлено, що у звязку вчиненням перешкод у використанні позивачем спірної земельної ділянки площею 1 868 га для вирощування сільськогосподарських культур та заготівлі сіна (кормів) для тваринництва в період з 10.09.2014 по жовтень 2016 року позивачу завдано збитків на загальну суму 11 500 565,75 грн.

Відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України, відповідно до якої виділяють дві групи збитків: реальна шкода та упущена вигода. Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання, наявність збитків, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, вина боржника.

Позивач на підтвердження понесених ним збитків у вигляді упущеної вигоди надав лише висновок експерта, який ґрунтується на оціночних даних, однак позивачем не додано до матеріалів справи жодних доказів, що б свідчили про намір здійснювати таку господарську діяльність на спірній земельній ділянці та вчинялись для отримання реального доходу.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які попередні договори, які б свідчили про наміри позивача здійснювати закупівлю товару для вирощування сільськогосподарських культур, закупівлю або оренду техніки, закупівлю паливно-мастильних матеріалів тощо.

Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обовязків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобовязання за договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 09.12.2014 у справі №3/188гс14.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Беручи до уваги наведені нормативні приписи та враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що його право на користування земельною ділянкою було порушено, крім того, позивачем не доведено наявності у сукупності всіх чотирьох елементів складу правопорушення, яке тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування завданих збитків в порядку ст. 224 ГК України та ст. 159 Земельного кодексу України, а саме факт порушення відповідачем зобов'язання, наявність збитків та їх розмір, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 11 500 565,75 грн збитків у вигляді упущеної вигоди є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 06.12.2016.

Суддя В.М. Антонова