РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2016Справа №910/18941/16

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування»
до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна»
про стягнення боргу в розмірі 79099,33 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Шуплякова С.Б. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

Товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (далі - позивач) заявлено позов про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (далі - відповідач) 79099,33 грн. заборгованості, з якої: 49500,00 грн. - страхове відшкодування в порядку регресу; 26877,51 грн. - інфляційні втрати та 2721,82 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави №202.14.2213774 від 23.01.2014 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1. А тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 порушено провадження у справі №910/18941/16 та призначено до розгляду на 21.11.2016; витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України інформацію щодо полісу №АС/8329798.

03.11.2016 через відділ діловодства суду від МТСБУ надійшла витребувана судом інформація.

21.11.2016 відповідач через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив з тих підстав, що матеріали справи не містять жодного доказу протиправності дій водія автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, та наявності причинного зв'язку таких дій з настанням ДТП, тобто недоведеними є сукупність правових підстав, які відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України є правовими підставами для настання у особи майнової відповідальності за спричинення шкоди. Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідач заперечив на тій підставі, що виконання зобов'язання з виплати страхового відшкодування не може бути забезпечене пенею, 3% річних та інфляційними втратами, оскільки між сторонами не було письмово укладено договору.

У судовому засіданні 21.11.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в засідання господарського суду не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Згідно зі ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 21.11.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.01.2014 між Товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування», як страховиком, та ОСОБА_2, як страхувальником, укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави №202.14.2213774 (далі - договір добровільного страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем марки «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься зокрема ДТП, а вигодонабувачем є Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк».

Строк дії договору встановлено з 24.01.2014 по 23.01.2015.

За приписами ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як встановлено в ст. 8 Закону України "Про страхування", страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

13.05.2014 об 12 год. 30 хв. у м. Львові по вул. Шевченка, біля перехрестя з вул. Величковського, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю: автомобіля марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3; автомобіля марки «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4; автомобіля марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_5

Як убачається з постанови слідчого Слідчого відділення Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 26.08.2014, в ході досудового розслідування встановлено, що причиною ДТП стали дії водія ОСОБА_3, які суперечили вимогам п. 1.5., 2.3. (б, д), 10.1. Правил дорожнього руху України, тобто будучи неуважним до дорожньої обстановки, перед початком руху та зміною його напрямку не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, що і призвело до ДТП.

Вказаною постановою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000328 від 14.05.2014, закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України.

14.05.2014 власник застрахованого автомобіля марки «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» з заявою, в якій просив виплатити страхове відшкодування для відновлення автомобіля на розрахунковий рахунок СТО Публічне акціонерне товариство «Галичина-Авто» для здійснення ремонту.

Відповідно до калькуляції №КА-0078517 від 30.05.2014 складеної СТО ПАТ «Галичина-Авто», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП, складає 161477,29 грн.

Вигодонабувач за договором добровільного страхування - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» у листі №16.1-04/103801 від 17.06.2014 надало згоду на зарахування страхового відшкодування на розрахунковий рахунок СТО ПАТ «Галичина-Авто» згідно з калькуляцією №КА-0078517 від 30.05.2014 за ремонт автомобіля «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, належного ОСОБА_2

Статтею 988 ЦК України визначено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Дана норма кореспондується з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування".

Позивач, з урахуванням умов договору добровільного страхування, склав страхові акти №3.14.1277-1 від 19.06.2014 та №3.14.1277-2 від 20.10.2014, згідно з якими пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в загальному розмірі 160390,79 грн.

На підставі складених страхових актів №3.14.1277-1 від 19.06.2014 та №3.14.1277-2 від 20.10.2014 Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» сплатило суму страхового відшкодування в загальному розмірі 160390,79 грн. на рахунок СТО ПАТ «Галичина-Авто», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №8987 від 19.06.2014 та №15422 від 20.10.2014.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом зокрема є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач, виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування (потерпілому), отримав від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України, на яку посилається позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, належить ОСОБА_6 та знаходився під керуванням ОСОБА_3

Доказів того, що ОСОБА_3 не мав права керування транспортним засобом автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а тому, враховуючи положення статті 62 Конституції України, що закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що дана особа керувала вказаним транспортним засобом на законних підставах.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як зазначено в Роз'ясненні Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди» №02-5/215 від 01.04.1994, відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України далі преюдиціальне значення для господарського суду мають вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, щодо певних подій та ким вони вчинені або рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, щодо фактів, які встановлені судом. В інших випадках питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справ, у тому числі матеріалів слідчих органів.

Так, Господарський суд міста Києва вважає постанову слідчого СВ Львівського МУ ГУ МВС України у Львівській області від 26.08.2014, яка серед іншого містить пояснення свідків ДТП, достатнім доказом наявності вини ОСОБА_3 у заподіянні шкоди власнику автомобіля марки «KIA», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника дорожньо-транспортної пригоди до відповідальності за її скоєння не може бути підставою для відмови в позові, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 08.06.2015 у справі №910/22340/14 та від 27.01.2016 у справі №910/17113/15.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_7 уклав з Публічним акціонерним товариством "ХДІ страхування", нова назва якого - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна», Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту (поліс) №АС/8329798, строк дії якого встановлено з 24.01.2014 по 23.01.2015 та предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_3 експлуатував автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, на законних підставах, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована відповідачем.

Позивач звертався до відповідача з заявою №14.1277, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 117271,51 грн. Вказана заява отримана відповідачем 08.09.2014, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, копія якого наявна в матеріалах справи.

Проте, Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» страхове відшкодування не виплатило.

Як передбачено в пункті 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому за умовами п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АС/8329798 передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50000,00 грн., франшиза - 500,00 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, а також визначені полісом №АС/8329798 розміри лімітів відповідальності та франшизи, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 49500,00 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 26877,51 грн. інфляційних втрат та 2721,82 грн. 3% річних за період з 09.12.2014 по 07.10.2016, суд зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов'язанням. А правовідношення з відшкодування шкоди, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов'язанням.

Суд наголошує на тому, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти (ст. 11 ЦК України).

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №3-295гс16.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що він є невірним, а з відповідача за перерахунком суду підлягає до стягнення 26877,51 грн. інфляційних втрат та 2718,70 грн. 3% річних.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

При цьому відповідно до ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, як і не надав доказів часткової або повної сплати заявленої до стягнення суми.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 102; ідентифікаційний код 22868348) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (01004, м. Київ, вулиця Червоноармійська, будинок 15/2; ідентифікаційний код 36086124) 49500 (сорок дев'ять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. страхового відшкодування, 2718 (дві тисячі сімсот вісімнадцять) грн. 70 коп. 3% річних, 26877 (двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят сім) грн. 51 коп. інфляційних втрат та 1377 (одну тисячу триста сімдесят сім) грн. 95 коп. судового збору.

3. В решті позову - відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.11.2016.

Суддя О.А. Грєхова