РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016Справа №910/1668/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК АТЛАНТ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНД КОЛУМБУС»

про стягнення 58 832,28 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Щеглов Є.Є. - представник за довіреністю б/н від 01.03.2016

від відповідача Жигун С.С. - представник за довіреністю від 10.02.16

В судовому засіданні 30.11.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК АТЛАНТ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНД КОЛУМБУС» про стягнення 58 832,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ТОВ «ГРАНД КОЛУМБУС» (відповідач) здійснило поставку товару ТОВ «ТБК АТЛАНТ» (позивач) на загальну суму 58 832,28 грн, що підтверджується видатковою накладною № 549 від 28.10.2015. За доводами позивача, оплачений у повному обсязі товар був виявлений неналежної якості, а тому останній звернувся з вимогою до відповідача щодо повернення коштів, сплачених згідно рахунку-фактури № 1376 від 26.10.2015. Оскільки, відповідач не надав відповіді на претензію, кошти не повернув, позивач просить суд стягнути з останнього кошти у розмірі 58 832,28 грн. в обґрунтування правової позиції позивач посилався на положення статей 180,181', 193, 224, 225, 265, 268, 269 ГК України та статей 205, 526,638,712 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1668/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 24.02.2016.

18.02.2016 до господарського суду надійшла заява ТОВ «ТБК АТЛАНТ» про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача не лише суму сплачених коштів за товар у розмірі 58 832,28 грн, а й суму втраченої вигоди у розмірі 28 631,92 грн. та суму немайнової шкоди у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування даної заяви позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачеві завдано шкоди у вигляді втраченої вигоди у розмірі 28 631,92 грн, що підтверджується наступним. Так, за доводами позивача, останнім здійснено замовлення у відповідача на поставку товару на загальну суму 58 832,28 грн для подальшого виконання замовлення, наданого позивачу з боку ТОВ «БРСМ Нафта» згідно з рахунком-фактурою №ТБК-01431 від 27.10.2015 та платіжного доручення від 27.10.2015 на загальну суму 87 464,20 грн. В результаті поставки відповідачем товару неналежної якості позивачем не було виконано замовлення ТОВ «БРСМ Нафта», а отже втрачена вигода позивача складає 28 631,92 грн. Крім цього, на думку позивача діями відповідача також завдано позивачеві немайнову шкоду, що полягає у принижені ділової репутації позивач, погіршення його іміджу та ставленні клієнтів позивача до якості послуг позивача. Зокрема між позивачем та ТОВ«БРСМ Нафта» існували домовленості про надання позивачем на корить ТОВ «БРСМ Нафта» послуг із продажу та укладення підлогового покриття на багатьох об'єктах мережі ТОВ «БРСМ Нафта». В результаті поставки відповідачем позивачу товару неналежної якості, позивач втратив довіру свого клієнта ТОВ «БРСМ Нафта», який відмовився від замовлення від 27.10.2015 а також від будь-якої подальшої співпраці із позивачем. А тому позивач оцінює завдану йому діями відповідача немайнову шкоду у розмірі 5 000,00 грн

У судове засідання 24.02.2016 з'явились представники сторін.

Представник позивача підтримав заяву про зміну позовних вимог, яку просив прийняти до розгляду.

Представник відповідача на виконання вимог ухвали суду надав письмовий відзив для долучення до матеріалів справи та письмові заперечення на заяву про зміну позовних вимог, відповідно до яких просив відмовити в прийняті заяви, оскільки остання направлена на одночасну зміну предмета і підстав позову, що суперечить ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши представників сторін, суд вирішив відкласти розгляд заяви про зміну позовних вимог та оголосити перерву в судовому засіданні до 02.03.2016.

02.03.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

У судове засідання, призначене на 02.03.2016, з'явився представник відповідача, який щодо відкладення розгляду справи не заперечував.

Ухвалою суду від 03.03.2016 розгляд справи відкладався до 30.03.2016.

29.03.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання позивача про призначення судової експертизи, у зв'язку з необхідністю встановлення якості товару, що був поставлений ТОВ «ГРАНД КОЛУМБУС».

У судове засідання 30.03.2016 з'явилися представники сторін.

Представник позивача заяву про зміну предмету позову підтримав та просив суд прийняти її до розгляду.

Представник відповідач заперечував проти прийняття до розгляду вказаної заяви.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про прийняття заяви позивача про зміну предмету позову

Так, відповідно до ст. 22 ГПК України позивач до початку розгляду господарським судом справи по суті має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як встановлено судом, у зазначені заяві позивач фактично змінив предмет позову (заявив нові вимоги), в той час як підстави, в тому числі нових вимог, були заявлені в позовній заяві.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про зміну предмету позову з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти вимог заперечував, при цьому зазначив, що відповідачем було поставлено позивачу товар - покриття для підлоги Translations 348-027 у кількості 189 кв.м. та шнур для з'єднання ПВХ PVC Rod X0027 у кількості 60 погонних метрів. Факт поставки підтверджується видатковою накладною № 549 від 28.10.2015 та безпосередньо позивачем. За доводами позивача, вказаний вище товар був переданий позивачеві в належному стані, в неушкодженій заводській упаковці, товар відповідач всім нормативам та стандартам, передбаченими виробником. При прийнятті вказаного товару, представник позивача не висловив жодних зауважень та нарікань щодо товару. Також відповідач зазначає, що у висновку огляду об'єкту, складеного представниками «Армстронг Юроп ГмбХ», було виявлено перевищення вологості основи підлоги у 3 рази, порушення технології монтажу, відсутність необхідного інструменту, а деформоване покриття свідчило про серйозні порушення умов зберігання. Однак уз зазначеного висновку не випливає, що деформація покриття сталася через порушення умов зберігання з боку ТОВ «Гранд Колумбус». На думку відповідача, за логікою складання вказаного висновку та причинно-наслідкового зв'язку між виявленими фактами та обставинами, вбачається, що причиною деформації покриття стали як раз дії ТОВ «ТБК АТЛАНТ» при його зберіганні та спробі монтажу. З огляду на зазначене відповідач просить суд відмовити у позові повністю.

У судовому засіданні 30.03.2016 представник позивача підтримав клопотання про призначення судової експертизи.

У судовому засіданні 30.03.2016 оголошувалась перерва за клопотанням представників сторін до 06.04.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі № 910/1668/16 призначено комплексну судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

25.05.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи № 910/1668/16 разом з Повідомленням про залишення ухвали суду від 06.04.2016 без виконання у зв'язку з тим, що відповіді на питання відповідності покриттів для підлоги вимогам ДСТУ, а також причини виникнення їх деформування не входить в компетенцію експертів інституту. Питання, що поставлені на вирішення судової експертизи, потребують знань технології виробництва, обслуговування та експлуатації об'єкту дослідження, а саме покриття для підлоги "Translations 348-027". Проведення таких досліджень здійснюють акредитовані випробувальні лабораторії у відповідній галузі.

Ухвалою суду від 26.05.2016 поновлено провадження у справі та призначено її розгляд на 15.06.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 за клопотанням позивача у справі № 910/1668/16 призначено судову комплексну (товарознавчу та бухгалтерську) експертизу, проведення якої доручено Державному підприємству "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" та зупинено провадження у справі.

20.10.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду від Державного підприємства "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" надійшли матеріали справи № 910/1668/16 разом з повідомленням № 456/01 від 19.10.2016 про неможливість дачі висновку експертів з огляду на те, що ідентифікувати товар, який був поставлений позивачем згідно з накладною № 549 від 28.10.2015 року, лише за копією накладної, яка наявна у матеріалах справи, станом на початок липня 2016 неможливо.

Ухвалою суду від 21.10.2016 поновлено провадження у справі № 910/1668/16, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 16.11.2016.

Ухвалою суду від 16.11.2016 у зв'язку з неявкою позивача розгляд справи було відкладено на 30.11.2016.

У судовому засіданні 30.11.2016 представник позивача підтримав клопотання, подане напередодні через загальний відділ діловодства суду, про направлення Державному підприємству "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" матеріалів справи № 910/1668/16 для проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 15.06.2016 для вирішення питання. Викладених у такому клопотанні.

Представник відповідача заперечував щодо даного клопотання зазначивши, що клопотання позивача направленні на затягування судового процесу.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд відхилено клопотання представника позивача про направлення матеріалів справи до Державного підприємства "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" для проведення з експертизи, з огляду на таке.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 за клопотанням позивача у справі № 910/1668/16 було призначено судову комплексну (товарознавчу та бухгалтерську) експертизу, проведення якої доручено Державному підприємству "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" та зупинено провадження у справі. Матеріали справи були направлені на адресу експертної установи, однак, як вбачається із листа ДП "Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів" від 19.10.2016 № 457/01, останнім з метою проведення експертизи було направлено проект угоди на адресу ТОВ «ТБК «АТЛАНТ» від підписання якої та проведення експертизи позивач відмовився.

Пунктами 2, 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 4-3, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи.

Основним завданням судочинства в господарських судах є захист економічних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, сприяння зміцненню законності у цій сфері та розгляду справи у встановлені строки незалежним та незацікавленим судом. Необґрунтоване затягування процесу перешкоджає своєчасному здійсненню правосуддя, що не узгоджується із засадами господарського судочинства.

Неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, може розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу щодо вчинення дій для виконання вимог ухвали суду від 15.06.2016, а тому клопотання позивача про направлення матеріалів справи до експертної установи зі зміненим переліком питань задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, з підстав наведених у позові. Представник відповідача заперечував проти вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

За змістом приписів статей 205 та 206 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, однак, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, 27 жовтня 2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНД КОЛУМБУС» (надалі - відповідач) поставило Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК АТЛАНТ» (надалі - позивач) товар на загальну суму 58 832,28 грн, а саме: покриття для підлоги Translations 348-027 у кількості 189 кв.м. та шнур для з'єднання ПВХ PVC Rod X0027 у кількості 60 погонних метрів. Вказаний товар був оплачений позивачем у повному обсязі, що також підтверджується платіжним дорученням № 1688 від 28.10.2015.

За твердженням позивача, товар - покриття для підлоги Translations 348-027 у кількості 189 кв.м. та шнур для з'єднання ПВХ PVC Rod X0027 у кількості 60 погонних метрів, позивач повинен був використати для укладення підлогового покриття за замовленням ТОВ «БРСМ Нафта», що підтверджується рахунком-фактурою № ТБК-01431 від 27.10.2015. Однак, за твердженням позивача, в процесі підготовки до укладення лінолеуму, виявилося, що відповідач здійснив поставку позивачеві товару неналежної якості, лінолеум не вирівнювався на площині в результаті його деформації, що унеможливило його укладання належним чином. Товариством з обмеженою відповідальністю «Контракт ПОЛ» було укладено дефектний акт № 1 за погодженням з ТОВ «БРСМ Нафта» та ТОВ «ТБК АТЛАНТ», відповідно до якого встановлено, що рулони прийшли неналежної якості. При зверненні до постачальника було відмовлено зробити заміну неналежного товару в результаті відсутності на складі даної кількості товару. Крім цього, за твердженням позивача, 06.11.2015 офіційним представництвом виробника товару «Армстронг Юроп ГмбХ» за результатами виїзду на об'єкт ТОВ «БРСМ Нафта» по вул.. Жуковського у м. Києві було надано рекламацію, яка містить наступні висновки з приводу стану товару, поставленого відповідачем: деформоване покриття, що свідчить про серйозні порушення умов зберігання.

Перелічені вище недоліки товару були виявлені позивачем лише під час підготовки до укладання товару на об'єкті за замовленням ТОВ «БРСМ Нафта». У зв'язку з чим, позивачем було направлено листа на адресу відповідача щодо повернення коштів за поставку неякісного товару у розмірі 58 832,28 грн. Оскільки, відповіді на вказаний лист від відповідача не надійшло, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення вказаних коштів. В обґрунтування правової позиції посилається на ст.ст. 267, 269 ГК України.

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача шкоди у вигляді упущеної вигоди у розмірі 28 631,92 грн та немайнову шкоду розмірі 5 000,00 грн, з посланням на ст.ст. 224, 225 ГК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Дослідивши надані позивачем документи, господарський суд вважає, що вони свідчать про вчинення позивачем та відповідачем правочину в усній формі, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Частинами 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 675 Цивільного кодексу України визначено, що товар, який продавець передає або зобов'язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.

Статтею 678 Цивільного кодексу України визначено, що покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред'явлені до продавця або виготовлювача товару.

Згідно зі змістом ст. 268 Господарського кодексу України, якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів. Номери та індекси стандартів, технічних умов або іншої документації про якість товарів зазначаються в договорі. Якщо вказану документацію не опубліковано у загальнодоступних виданнях, її копії повинні додаватися постачальником до примірника договору покупця на його вимогу. У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості. Постачальник повинен засвідчити якість товарів, що поставляються, належним товаросупровідним документом, який надсилається разом з товаром, якщо інше не передбачено в договорі. У разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, - вимагати повернення сплаченої суми. У разі якщо недоліки поставлених товарів можуть бути усунені без повернення їх постачальнику, покупець має право вимагати від постачальника усунення недоліків у місцезнаходженні товарів або усунути їх своїми засобами за рахунок постачальника.

Статтею 269 Господарського кодексу України встановлено, що строки і порядок встановлення покупцем недоліків поставлених йому товарів, які не могли бути виявлені при звичайному їх прийманні, і пред'явлення постачальникові претензій у зв'язку з недоліками поставлених товарів визначаються законодавством відповідно до цього Кодексу. Стандартами, технічними умовами або договором щодо товарів, призначених для тривалого користування чи зберігання, можуть передбачатися більш тривалі строки для встановлення покупцем у належному порядку зазначених недоліків (гарантійні строки). Сторони можуть погодити в договорі гарантійні строки більш тривалі порівняно з передбаченими стандартами або технічними умовами. Гарантійний строк експлуатації обчислюється від дня введення виробу в експлуатацію, але не пізніше одного року з дня одержання виробу покупцем (споживачем), а щодо виробів народного споживання, які реалізуються через роздрібну торгівлю, - з дня роздрібного продажу речі, якщо інше не передбачено стандартами, технічними умовами або договором. Гарантійний строк придатності та зберігання товарів обчислюється від дня виготовлення товару. Постачальник (виробник) гарантує якість товарів у цілому. Гарантійний строк на комплектуючі вироби і складові частини вважається рівним гарантійному строку на основний виріб, якщо інше не передбачено договором або стандартами (технічними умовами) на основний виріб. Постачальник (виробник) зобов'язаний за свій рахунок усунути дефекти виробу, виявлені протягом гарантійного строку, або замінити товари, якщо не доведе, що дефекти виникли внаслідок порушення покупцем (споживачем) правил експлуатації або зберігання виробу. У разі усунення дефектів у виробі, на який встановлено гарантійний строк експлуатації, цей строк продовжується на час, протягом якого він не використовувався через дефект, а при заміні виробу гарантійний строк обчислюється заново від дня заміни. У разі поставки товарів неналежної якості покупець (одержувач) має право стягнути з виготовлювача (постачальника) штраф у розмірі, передбаченому статтею 231 цього Кодексу, якщо інший розмір не передбачено законом або договором. Позови, що випливають з поставки товарів неналежної якості, можуть бути пред'явлені протягом шести місяців з дня встановлення покупцем у належному порядку недоліків поставлених йому товарів.

Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами було укладено договір (в усній формі) за умовами якого, відповідачем було поставлено позивачу товар, а саме: покриття для підлоги Translations 348-027 у кількості 189 кв.м. та шнур для з'єднання ПВХ PVC Rod X0027 у кількості 60 погонних метрів на загальну вартість 58 832,28 грн, а позивачем було оплачено вказаний товар у повному обсязі.

Твердження позивача у позові про те, що відповідачем було поставлено позивачу неякісний товар, що було виявлено позивачем лише під час підготовки до укладання товару на об'єкті за замовленням ТОВ «БРСМ Нафта», а саме: лінолеум не вирівнювався на площині в результаті його деформації, що підтверджується дефектним актом № 1, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Контракт ПОЛ» за погодженням з ТОВ «БРСМ Нафта» та ТОВ «ТБК АТЛАНТ», а також рекламацією по об'єкту БРСМ Нафта від 06.11.2015, складеною офіційним представництвом виробника товару «Армстронг Юроп ГмбХ» за результатами виїзду на об'єкт ТОВ «БРСМ Нафта» по вул.. Жуковського у м. Києві.

Судом досліджено наявні в матеріалах справи докази та встановлено, що ані дефектний акт, який не містить дату його складання та складений без участі представника відповідача, ані рекламація по об'єкту БРСМ «Нафта» від 06.11.2015, не свідчить про підтвердження сторонами факту поставлення товару неналежної якості, а свідчить лише наявність деформація покриття, яка сталася через порушення умов зберігання.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на рекламацію виробника, згідно якої несправності товару виникли в наслідок неналежної його експлуатації та зберігання.

Відповідно до ст. 668 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів істотного порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору, а саме - своїх гарантійних зобов'язань та доказів істотного порушення відповідачем вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо вимог позивач про стягнення з відповідача шкоди у вигляді упущеної вигоди у розмірі 28 631,92 грн, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

Узагальнюючи вищевикладене, спираючись на наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем, як особою, яка звернулась до суду за захистом свого порушеного права, належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України, не доведено наявність усіх складових збитків, з якими законодавець пов'язує покладення на відповідача обов'язку їх відшкодування.

З огляду на зазначене позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення немайнової шкоди розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає таке.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст.1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні ст.1190 ЦК України.

Таким чином, позивач повинен довести протиправність дій відповідача і його вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

Як випливає з обґрунтування позовних вимог, немайнова шкода завдана відповідачем пов'язана із приниженням ділової репутації перед замовниками послуг.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

З огляду на викладене суд не вбачає підстав для задоволення позову про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.12.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.