ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2016 р. Справа № 922/2301/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М., суддя Пушай В.І.

при секретарі - Скорописовій Н.І.

за участю представників сторін та інших учасників процесу:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 01.01.2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №2 від 05.09.16 року;

третьої особи - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "К.В." (вх. № 2679 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 20 вересня 2016 року по справі № 922/2301/16

за позовом Приватного підприємства "К.В.", м. Харків

до Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради", м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківська міська рада, м. Харків

про стягнення 100000,00 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року по справі № 922/2301/16 (суддя Бринцев О.В.) в задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство "К.В." звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з урахування пояснень до апеляційної скарги, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року по справі № 922/2301/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Комунальне підприємство "Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що оскаржуване рішення прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права, з доведеністю обставин, що мають значення для справи, та з відповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Харківська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що рішення господарського суду Харківської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, між ПП К.В. (замовник - позивач у справі) та КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації (виконавець - відповідач у справі) було укладено договір на виконання робіт від 05.12.2011 року за №1890273, за умовами пункту 1.1 якого, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання у відповідності до діючих нормативно-правових актів та згідно з умов даного договору виконати роботи виготовлення технічного паспорту та виготовлення витягу на приміщення, що розташовано за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 79/1.

Розділом 7 договору зазначено, що виконавець зобовязується розпочати виконання робіт протягом однієї доби з моменту підписання договору, наданням необхідної документації та за умови виконання замовником п.п.6.1, 6.2 договору. Виконавець зобовязувався виконати роботи протягом 20 робочих днів при відсутності змін, з правом дострокового виконання (пункт 7.2 договору).

16.12.2011 року між позивачем та фізичною особою - ОСОБА_1 був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1102 (том 1 а.с. 16-17), у відповідності до якого позивач - ПП. К.В., зобовязався продати належні йому на праві власності нежитлові приміщення загальною площею 327,4 кв.м. в будинку №79/1 по вул. Пушкінській в м. Харкові у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором. Основний договір купівлі-продажу мав бути укладений в строк до 10.01.2012 року (п. 1 попереднього договору).

Втім, необхідні для укладання договору технічний паспорт та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно не були виготовлені відповідачем у строк визначений договором на виконання робіт від 05.12.2011 року №1890273 (20 робочих днів).

Лише 06.09.2012 року відповідачем позивачу було передано технічний паспорт та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, тобто, з простроченням на 250 календарних днів.

Прострочення виконання Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради" своїх зобовязань за укладеним з ПП К.В. договору змусило останнього звернутися за захистом своїх прав до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів не погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

У відповідності до частини 2 статті 22 Цивільного Кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором (частина 1, 2 статті 623 Цивільного Кодексу України).

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме:

- протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання;

- наявність збитків;

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб;

- вина боржника.

Тобто, обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, наявність порушення з боку цієї особи причинно-наслідкового зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що йому було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди (доходу) через втрату потенційного покупця за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1102 від 16.12.2011 року.

У разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 11.02.2014 у справі № 910/16876/13).

Згідно зі статтею 22 ЦК України та статтею 224 ГК України покладення на особу обов'язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди.

Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд України у постанові № 5023/4983/12 від 09.12.2014 року

Як свідчать матеріали справи, напередодні укладання попереднього договору від 16.12.2011 року, який ліг в основу позовних вимог, позивач повідомлявся відповідачем про неможливість виготовлення технічного паспорту та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, у звязку з тим, що оригінал матеріалів інвентаризаційної справи знаходияться в Юридичному департаменті ХМР і питання щодо виконання робіт буде проводитись після повернення вказаних матеріалів (лист №10906 від 09.12.2011 року).

Вказане свідчить про те, що на момент укладання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна (16.12.2011 року), ПП К.В. був обізнаний про неможливість своєчасного виконання умов договору №1890273 від 05.12.2011 року.

Даний факт не анулює право сторони, в даному випадку позивача, на укладання договору з іншим контрагентом (стаття 6 ЦК України). Проте, опосередковано доводить відсутність в діях Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради" вини, як обовязкового елемента цивільно-правової відповідальності.

Крім того, колегія суддів, аналізуючи наявні в справи докази, не погоджується із розміром заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як свідчить пункт 3 попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1102, ціна продажу майна (нежитлових приміщень другого поверху за №№15-35, ІІІ, ІV, загальною площею 327,4 кв. м) складає 2000000,00 грн.

Тобто, сторонами по даному попередньому договору була проведена погоджувальна процедура, та досягнута згода щодо ціні договору в розмірі 2000000,00 грн.

Також контрагенти домовились, що основний договір укладається та нотаріально посвідчується до 10.01.2011 року, що сторонами здійснено не було.

На думку позивача, основний договір купівлі-продажу не був укладений, внаслідок, неналежного виконання відповідача своїх обовязків по договору №1890273 від 05.12.2011 року щодо виготовлення технічного паспорту та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, він не одержав дохід від продажу власного нерухомого майна, який відповідно до розрахунку, оцінує в сумі 100000,00 грн.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що при визначені конкретного розміру упущеної вигоди, позивач вдався у сферу припущень про ймовірні прибутки, та представлений розрахунок, не доводить розміру упущеної вигоди від неможливості реалізації майна, оскільки не встановлює достовірність (реальність) доходів, які ПП К.В. припускав отримати за звичайних умов цивільного обороту (тотожна позиція викладена в ухвалі ВСУ від 29.03.2006 року).

З огляду на вище висвітлене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем у даній справі не умотивовано наявність вини, прямого причинного звязку між протиправними діями відповідача та виникненням шкоди, що позбавляє право на застосування в даних правовідносинах статті 1166 ЦК України.

Крім того, у відповідності до статті 1166 ЦК України, яка є основою позовної вимоги позивача, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Дана норма є загальною та може бути застосована до відносин, які виникають із делікту, тобто із позадоговірних зобов'язань. Такий висновок міститься в ухвалі Верховного Суду України від 03.12.2008 року (опубліковано ЗіБ № 22/2009 рік) про те, що відповідальність за статтею 1166 ЦК України - це відповідальність за шкоду, яка спричинена в результаті делікту, а не в результаті невиконання зобов'язання.

Тобто, правило вміщено у статті 1166 ЦК України, за свою суттю є специфічним засобом захисту цивільних прав особи.

Судом встановлено, що між сторонами існували договірні стосунки на підставі укладеного договору №1890273 від 05.12.2011 року на виконання робіт, який за своєю правовою суттю є договором підряду.

Отже, відносини сторін по даній справі не можуть регулюватися нормами статті 1166 ЦК України про наслідки завданої позадоговірної шкоди, оскільки правовідносини сторін мають договірний характер і врегульовані нормами спеціального законодавства - про підряд з глави 61 ЦК України.

Даною главою відносини сторін у договорі підряду врегульовано, зокрема, таким чином, що підрядник повинен дотримуватися вимог замовника щодо виконання робіт, забезпечувати їх якість, дотримуватися строків виконання робіт. І лише за порушення таких видів у підрядника перед замовником настає відповідальність, обумовлена у статтях ЦК України про підряд. Ніяке інше законодавство до відносин сторін застосовано бути не може.

Таким чином, саме договір №1890273 від 05.12.2011 року на виконання робіт, визначає підстави, порядок, умови, межі та розмір відповідальності сторін.

Крім того, шкода, завдана при виконання вище зазначеного договору, може бути відшкодована за нормами глави 51 ЦК України.

Як встановлено колегією суддів, позивач вже звертався до господарського суду щодо стягнення з відповідача шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання останнім покладених на нього зобовязань за договором №1890273 від 05.12.2011 року на виконання робіт (господарська справа №922/5489/14).

Враховуючи, що між сторонами не може існувати відносин з приводу виникнення та відшкодування збитків як завданої позадоговірної шкоди, то колегія суддів не вправі застосувати не передбачений законом примус для притягнення відповідача до цивільної відповідальності та стягнення з нього спірних коштів.

Недоведеність правової підстави позову та правомірності позовних вимог є підставою для відмови у позові.

Суд відхиляє заперечення позивача, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23. ( пункт 5.27 Національного стандарту України ("Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003") Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 року № 55).

Суд попередньої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що документи, які подані позивачем в якості додатків до позовної заяви, на підтвердження позовних вимог не засвідчені в порядку, передбаченому пунктом 5.27 Національного стандарту України ("Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003") Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 року № 55 та статті 36 Господарського процесуального кодексу України.

Також колегія суддів вважає, що застосування судом першої інстанції позовної давності до спірних правовідносин є безпідставним і колегією суддів до уваги не приймається з наступних підстав.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до пункту 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорення) та інтересу, який суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За відсутності порушеного субєктивного права чи інтересу або ж відсутності самого субєктивного права позовна давність застосовуватись не може.

Як вказав Верховний Суд України в ухвалі від 16.04.2008 року право, яке не порушене, позовною давністю не захищається.

Враховуючи, що колегія суддів встановила відсутність порушеного права позивача, відповідно - відсутні підстави для застосування позовної давності.

Оцінюючи необхідність скасування рішення місцевого господарського суду, винесеного з підстав, які колегія суддів вважає хибними, колегія суддів зазначає, що у абзаці 6 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 07.05.2011 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зазначено про те, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, але з інших підстав, то колегія суддів, опираючись на цитоване вище розяснення ВГСУ, залишає оскаржуване рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "К.В." залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року по справі №922/2301/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Пушай В.І.