ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2016 р. Справа № 925/825/16

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - представник за дорученням,

від відповідача ОСОБА_2 - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Комунальні Системи

України, м. Київ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Черкаси

про стягнення 104 034 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю Комунальні Системи України до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з відповідача попередньої оплати в розмірі 104 034 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 22 липня 2016 року порушено провадження у справі та було призначено розгляд справи на 04 серпня 2016 року.

Розгляд справи здійснюється після відкладення.

В судовому засіданні, яке відбулося 15 листопада 2016 року на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву на 11 год. 40 хв. 22 листопада 2016 року.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та зазначав, що з наданої позивачем копії рахунку-фактури №1 від 29 січня 2016 року не вбачається що вона адресувалась саме позивачеві, або невизначеному колу осіб, а отже, у розумінні ЦК України не може бути доказом направлення зі сторони відповідача пропозиції (оферти) щодо укладення договору поставки та його умов. В звязку з чим відповідач вважає, що у розумінні чинного законодавства України між сторонами відсутні договірні зобовязання щодо поставки відповідачем товару позивачу та оплати товару позивачем. Позивач не надав суду доказів досягнення сторонами домовленостей щодо істотних умов договору поставки, таких як строк, місце, спосіб поставки та умови приймання передачі товару.

Частиною 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Позивач не вимагав від відповідача здійснення поставки за місцезнаходженням відповідача, більш того за вказаною в ЄДР та на бланку позивача адресою останній не знаходиться, телефонний номер не є дійсним. Інших засобів для звязку з позивачем відповідач не має, а юридична адреса позивача згідно даних ДФС є адресою масової реєстрації підприємств. Відповідач вжив всіх залежних від нього заходів для розшуку кредитора.

Надана позивачем вимога від 30 червня 2016 року №30/06-2016 щодо повернення сплачених коштів за не поставлений товар не містить вимоги щодо здійснення поставки, однак містить посилання на ст. 530 ЦК України.

Також відповідач вважає, що позивач безпідставно посилається на втрату інтересу до виконання зобовязання відповідачем та вимагає повернути йому кошти за не поставлений товар.

У звязку з вищевикладеним відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні, яке відбулося 22 листопада 2016 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/825/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача попередньої оплати, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що на підставі рахунку фактури від 29 січня 2016 року здійснив попередню оплату товару в розмірі 104 034 грн. 00 коп.

Проте, відповідач не поставив позивачу товар у розумний строк, у звязку з чим позивач просить суд на підставі ст. 693 ЦК України стягнути з відповідача попередню оплату.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено господарським судом під час її розгляду, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 виставив позивачу рахунок-фактуру від 29 січня 2016 року за № 1 про сплату 104 034 грн. 00 коп. за відео обладнання та додаткові витрати на монтажні та комунікаційні матеріали.

Зазначену вище суму позивачем було перераховано відповідачу, що підтверджується платіжним дорученням №316 від 04 лютого 2016 року (а.с. 13).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 ст. 11 встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, як це передбачено ч.1 ст. 639 ЦК України.

Нормами ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

За таких обставин суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого відповідач зобовязався здійснити поставку товару, а позивач в свою чергу сплатити його вартість.

Позивач свої зобовязання виконав повністю і здійснив передоплату вартості товару, який відповідач зобовязався поставити.

01 липня 2016 року позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу за №30/06-2016 від 30 червня 2016 року про повернення суми попередньої оплати протягом семи банківських днів від дня предявлення зазначеної вимоги.

Як стверджував позивач, за даними офіційного сайту УДППЗ Укрпошта цінний лист за реєстраційним №130, яким була направлена вимога від 30 червня 2016 року відповідачу, отриманий останнім 06 липня 2016 року.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Сторонами даних правовідносин строк та умови поставки товару узгоджено не було.

Згідно ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

В свою чергу покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства, як це зокрема зазначається в ст. 689 ЦК України.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобовязання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 622 Цивільного кодексу України у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (стаття 612 цього Кодексу), або передання відступного (стаття 600 цього Кодексу) боржник звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Відповідно до ст. 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Тобто, позивач самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного права, а саме - відмовився від прийняття виконання зобовязання та вимагає повернення попередньої оплати.

При цьому судом було враховано, що товар не був переданий покупцю на протязі пяти місяців з моменту отримання коштів, а отримавши в липні 2016 року вимогу щодо повернення попередньої оплати, відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про готовність сторони передати товар у належному місці та врегулювати всі спірні відносини з кредитором.

Зокрема, матеріали справи не містять жодного листа відповідача чи його звернення на юридичну адресу позивача з цього приводу, а тому посилання відповідача у своєму відзиві на ту обставину, що позивач не знаходиться за місцем своєї реєстрації, а тому відповідач фактично не міг виконати своє зобовязання і що сторонами строк поставки товару не встановлено судом до уваги не приймаються.

У разі неможливості виконання зобов'язання повністю або частково зобов'язана сторона з метою запобігання невигідним для сторін майновим та іншим наслідкам повинна негайно повідомити про це управнену сторону, яка має вжити необхідних заходів щодо зменшення зазначених наслідків. Таке повідомлення не звільняє зобов'язану сторону від відповідальності за невиконання зобов'язання відповідно до вимог закону, як це, зокрема, зазначається в ч. 2 ст. 205 ГК України.

Також ст.193 ГК України вказує, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Таким чином доводи позивача стосовно того, що внаслідок прострочення відповідачем виконання зобовязання останнє втратило для нього інтерес на думку суду є обґрунтованими.

Водночас судом було враховано висновки, що викладені в постанові Вищого господарського суду України від 08 жовтня 2009 року за результатами розгляду аналогічного спору зі справи господарського суду Черкаської області №18/814, якою було скасовано рішення місцевого господарського суду від 07 травня 2009 року про відмову у позові та постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду даного спору відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не було доведено факту належного виконання зобовязання щодо поставки товару чи повернення суми попередньої оплати.

Доводи позивача відповідач належними доказами не спростував.

Таким чином сума попередньої оплати в розмірі 104 034 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю Комунальні Системи України, вул. Печерський Узвіз, 19, м. Київ, ідентифікаційний код 37100715, п/р 9054 в ПАТ Укрсоцбанк, МФО 300023 104 034 грн. 00 коп. попередньої оплати та 1 560 грн. 51 коп. витрат на сплату судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 25 листопада 2016 року.

Суддя А.В.Васянович