Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "01" грудня 2016 р. Справа № 906/801/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов.№14-96 від 18.04.2014;

від відповідача: ОСОБА_2 - дов.№01/3 від 11.01.2016;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліссягаз"

про стягнення 920643,46грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 920643,46грн, з яких: 0,30грн - основного боргу, 155234,85грн - інфляційних нарахувань, 718088,65грн - пені, 47319,66грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо вчасної сплати коштів згідно умов договору №15-745-Н на купівлю-продаж природного газу від 30.06.2015, а також на ст.ст.611, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.231 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Разом з тим, надав уточнений розрахунок стягуваної суми, згідно якого розмір пені становить 602373,60грн, сума 3% річних складає 39465,20грн, розмір інфляційних втрат складає 151403,83грн. Заяви про зменшення позовних вимог не надав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Надав письмове пояснення у справі, в якому, зокрема, наведено контррозрахунок суми заборгованості, а також зазначено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Поліссягаз" (відповідач, покупець) укладено договір №15-745-Н на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір) (а.с. 23-28).

Відповідно до п.1.1 Договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

За умовами п.6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Розділом ХІ Договору визначено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Житомирській області (далі - сторона №1), Департаментом фінансів Житомирської обласної державної адміністрації (далі - сторона №2), Управлінням фінансів Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області (далі - сторона №3), Управлінням праці та соціального захисту населення Коростишівської райдержадміністрації (далі - сторона №4), ТОВ "Поляссягаз" (далі сторона №5) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі - сторона остання) укладено спільні протокольні рішення №1969 від 18.09.2015 (на суму 314288,31грн), №2185 від 21.10.2015 (на суму 403230,46грн), №2420 від 18.11.2015 (на суму 5305478,00грн), №2944 від 17.12.2015 (на суму 5009000,00грн), №2943 від 17.12.2015 (на суму 3000000,00грн), №68 від 19.01.2016 (на суму 2635000,00грн), №710 від 19.02.2016 (на суму 400000,00грн), №1186 від 14.04.2016 (на суму 730658,00грн) про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (а.с. 63-66, 68-71, 73-76, 78-81, 83-86, 88-91, 93-96, 98-101).

Відповідно до розділів 1 предметом вказаних спільних протокольних рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Порядок проведення розрахунків визначений розділами 2 спільних протокольних рішень. Зокрема, Державна казначейська служба України перераховує відповідні кошти загального фонду державного бюджету стороні №1, сторона №1 перераховує ці кошти на рахунок сторони №2, сторона №2 - стороні №3, сторона №3 - стороні №4, сторона №4 - стороні №5, сторона №5 - стороні останній перераховує дані кошти за природний газ 2015 року згідно договору від 30.06.2015 №15-745-Н, а сторона остання перераховує дані кошти до загального фонду Державного бюджету України у вигляді податків.

Згідно розділів 4 спільних протокольних рішень сторони, що підписали спільне протокольне рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов'язань за цим спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.

Спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим спільним протокольним рішенням (п.5.2 спільних протокольних рішень).

На виконання вищевказаних спільних протокольних рішень, позивачу відповідачем перераховано наступні кошти: 314288,31грн згідно платіжного доручення №2 від 23.09.2015 (а.с. 67); 403230,46грн згідно платіжного доручення №1 від 26.10.2015 (а.с. 72); 5305478,00грн згідно платіжного доручення №5 від 20.11.2015 (а.с. 77); 5009000,00грн згідно платіжного доручення №8 від 21.12.2015 (а.с. 82); 3000000,00грн згідно платіжного доручення №9 від 21.12.2015 (а.с. 87); 2635000,00грн згідно платіжного доручення №13 від 20.01.2016 (а.с. 92); 400000,00грн згідно платіжного доручення №17 від 29.03.2016 (а.с. 97); 730658,00грн згідно платіжного доручення №26 від 18.04.201 (а.с. 102).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору №15-745-Н на купівлю-продаж природного газу від 30.06.2015, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України).

Абзацом 1 частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як суд зазначав вище, умовами п.6.1 договору №15-745-Н на купівлю-продаж природного газу від 30.06.2015 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач свої зобов`язання згідно умов договору №15-745-Н на купівлю-продаж природного газу від 30.06.2015 виконав належним чином, поставивши відповідачу протягом липня-грудня 2015 року природний газ на загальну суму 22662971,01грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.07.2015, 31.08.2015, 30.09.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 (а.с. 34-40).

Відповідач, у свою чергу, в порушення умов договору №15-745-Н на купівлю-продаж природного газу від 30.06.2015 здійснив оплату за отриманий природний газ не в повному обсязі, на суму 22662970,71грн, внаслідок чого станом на день звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою у відповідача існувала заборгованість у розмірі 0,30грн (22662971,01грн -22662970,71грн).

Разом з тим, що під час розгляду справи в суді відповідач сплатив позивачу основний борг у сумі 0,30грн, про що свідчить платіжне доручення №131 від 30.09.2016 (а.с. 103), тому провадження у справі в частині стягнення даної суми необхідно припинити за відсутністю предмету спору відповідно до ч.1 п.1-1 ст.80 ГПК України.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 718088,65грн (за періоди: 20.08.2015-22.11.2015, 20.09.2015-22.11.2015, 20.10.2015-22.11.2015, 20.11.2015-21.12.2015. 20.12.2015-21.12.2015, 20.01.2016-20.04.2016) та 47319,66грн - 3% річних (за періоди: 20.08.2015-22.11.2015, 20.09.2015-22.11.2015, 20.10.2015-22.11.2015, 20.11.2015-21.12.2015. 20.12.2015-21.12.2015, 20.01.2016-20.04.2016).

За змістом п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконання частини зобов'язання, або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюється у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Так, Додатковою угодою №2 до договору №15-745-Н на купівлю-продаж природного газу від 30.06.2015, укладеною сторонами 03.11.2015 (а.с. 31), п.7.2 Договору викладений у новій редакції: "У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів за умови їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу".

Крім того, ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, для застосування відповідальності за прострочку виконання грошового зобов'язання необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов'язання.

Судом приймається до уваги, що частково вартість проданого позивачем газу за договором №15-745-Н від 30.06.2015 (17797654,77грн), була оплачена шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету №1969 від 18.09.2015 (на суму 314288,31грн), №2185 від 21.10.2015 (на суму 403230,46грн), №2420 від 18.11.2015 (на суму 5305478,00грн), №2944 від 17.12.2015 (на суму 5009000,00грн), №2944 від 17.12.2015 (на суму 3000000,00грн), №68 від 19.01.2016 (на суму 2635000,00грн), №710 від 19.02.2016 (на суму 400000,00грн) , №1186 від 14.04.2016 (на суму 730658,00грн) (а.с. 63, 68, 73, 78, 83, 88, 93, 98).

Укладаючи вищевказані спільні протокольні рішення, позивач і відповідач керувалися спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688, яким затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію.

Відповідно до п.п.1.1-1.3 Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688, цей Порядок визначає взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідні департаменти фінансів), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ДП "Енергоринок" та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 (далі - Порядок). Розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню (далі - акти звіряння) або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) (далі - договори), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію та природний газ, форма якого наведена у додатку 3 до цього Порядку. Схеми розрахунків узгоджують відповідні департаменти фінансів спільно з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг). Відповідні органи Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) контролюють проведення розрахунків від початку розрахунків до зарахування податків до Державного бюджету України або на рахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Згідно п.п.2.1-2.3 вищевказаного Порядку постачальники та/або транспортувальники ресурсів (товарів, послуг), які виявили бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку, складають щомісяця до 10 числа з розпорядниками коштів акти звіряння, а в разі проведення відповідних розрахунків з попередньої оплати ресурсів (товарів, послуг) на строк не більше одного місяця постачальники та/або транспортувальники ресурсів (товарів, послуг) визначають договірну величину споживання ресурсів (товарів, послуг), про що укладають відповідний договір з розпорядниками коштів. Один примірник акта звіряння або договору надається місцевому фінансовому органу для складання зведеного реєстру актів звіряння або договорів. Зведені реєстри актів звіряння або договорів підписуються керівниками місцевих фінансових органів, постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг) та надаються відповідним департаментам фінансів. Відповідні департаменти фінансів узагальнюють отримані дані та подають їх щомісяця до 20 числа Державній казначейській службі України (далі - Казначейство України) та відповідним головним управлінням Державної казначейської служби України в областях, місті Києві (далі - головні управління Казначейства) у формі узгоджених з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг) спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків разом з відповідними зведеними реєстрами актів звіряння або реєстрами договорів за підписами керівників відповідних департаментів фінансів, постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг).

Пунктами 2.6 зазначеного Порядку встановлено, що розпорядники коштів за рахунок отриманих субвенцій із загального фонду Державного бюджету України здійснюють розрахунки за природний газ, теплопостачання та електроенергію шляхом перерахування коштів на рахунки постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг), відкриті в органах Казначейства, в разі проведення розрахунків за електроенергію - на поточні рахунки із спеціальним режимом використання енергопостачальників, відкриті в уповноваженому банку.

Підписання сторонами у 2015-2016 роках спільних протокольних рішень і виконання їх положень, а також положень постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688 свідчить, що сторони фактично погодились, що часткова оплата природного газу за договором №15-745-Н від 30.06.2015 підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного спільного протокольного рішення.

Підписанням спільних протокольних рішень, сторони, тим самим, змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, куплений відповідно до договору №15-745-Н від 30.06.2015. Тому, для стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, необхідною умовою є те, щоб оплата за природний газ була здійснена поза межами порядку, встановленого спільними протокольними рішеннями (аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України №908/2215/15-г від 15.12.2015, №922/364/15 від 15.10.2015, а також у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі №5011-35/1272-2012-42/527-2012, від 09.09.2014 у справі №5011-1/1043-2012-42/528-2012, від 23.09.2015 у справі №917/2519/14).

Відповідач чітко виконував положення спільних протокольних рішень, що свідчить про належне виконання останнім своїх зобов'язань у цій частині за договором на купівлю-продаж природного газу №15-745-Н від 30.06.2015.

Зважаючи на викладене, підстави для нарахування пені, 3 % річних на заборгованість, яка була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, відсутні.

У той же час, судом встановлено, що частина вартості поставленого газу була сплачена відповідачем за рахунок власних коштів з простроченням строків оплати, визначених договором №15-745-Н від 30.06.2015. Така заборгованість не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків. Отже, відповідач порушив договірні зобов'язання у цій частині, тому, зобов'язаний сплатити позивачу 3% річних, пеню, нараховані за несвоєчасну оплату природного газу за рахунок власних коштів товариства (аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України №922/4596/15 від 19.01.2016, №920/4/15 від 19.08.2015).

Перевіривши наданий представником позивача в судовому засіданні уточнений розрахунок розміру пені й 3% річних, суд вважає його правильним та таким, що здійснено відповідно до чинного законодавства.

Відтак, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 39465,20грн і пені в розмірі 602373,60грн підлягають задоволенню. У частині стягнення 7854,46грн 3% річних (47319,66грн - 39465,20грн) та 115715,05грн пені (718088,65грн - 602373,60грн) (враховуючи заявлені вимоги позивача при зверненні до суду) суд відмовляє в позові за безпідставністю.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог у частині стягнення 602373,60грн пені, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача та зменшити її розмір на 20% до 481898,88грн, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Клопотання відповідача про зменшення розміру пені мотивоване тим, що скрутний економічний стан на підприємстві спричинений недоотриманням обігових коштів. При цьому, відповідач стверджує, що примусове стягнення штрафних санкцій, зокрема, пені, спричинить вилучення з господарського обороту ТОВ "Полісся" грошових коштів, що, в тому числі, позбавить відповідача можливості виплати заробітної плати і обов'язкових платежів до бюджету.

З огляду на встановлені під час розгляду спору обставини, враховуючи що газ, що продавався за договором, використовувався відповідачем виключно для подальшої реалізації населенню, а також враховуючи, що основний борг перед позивачем станом на день розгляду справи відсутній, з метою виконання судового рішення, суд керуючись п.3 ст.83 ГПК України задовольняє клопотання відповідача та зменшує розмір пені на 20% до 481898,88грн.

При цьому, суд враховує роз'яснення, надані в п.9.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення", згідно якого у резолютивній частині рішення господарські суди повинні зазначати у рішеннях про часткове задоволення майнових вимог, у тому числі в разі зменшення розміру неустойки згідно з пунктом 3 ст.83 ГПК України, - про відмову в позові в решті вимог, припинення провадження або залишення без розгляду позову у цій частині.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 155234,85грн - інфляційних нарахувань (за зобовязаннями липня, серпня, вересня, жовтня грудня 2015 року).

Приписами ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунку інфляційних нарахувань за зобов'язаннями липня 2015 року за період з 20.08.2015 по 30.11.2015, за зобов'язаннями вересня 2015 року за період з 20.10.2015 по 30.11.2015, за зобов'язаннями жовтня 2015 року за період з 20.11.2015 по 31.12.2015, за зобов'язаннями грудня 2015 року за період з 20.01.2016 по 30.04.2016, суд приходить до висновку про його невірність, виходячи з наступного.

Згідно п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (з відповідними змінами і доповненнями) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і й о г о н а й м е н ш и й п е р і о д в и з н а ч е н н я с к л а д а є м і с я ц ь (абз.2 п.3.2. зазначеної Постанови).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на о с т а н н і й день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення п о ч и н а ю ч и з м і с я ц я, н а с т у п н о г о з а м і с я ц е м, у я к о м у м а в б у т и з д і й с н е н и й п л а т і ж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (абз.3 п.3.2. Постанови).

Проте, позивачем при обрахуванні інфляційних втрат за вищевказані періоди не було прийнято до уваги, що в ці періоди відповідач погашав заборгованість частинами, а тому на відповідні кінцеві дати прострочення платежів був відсутній період, який би передував простроченню, та дорівнював би одному календарному місяцю.

Таким чином, враховуючи викладене, зокрема, здійснені відповідачем проплати (у межах заявлених періодів), інфляційні втрати необхідно нараховувати лише за жовтень 2015 року (за зобовязаннями серпня 2015 року). Проте, у даний період індекс інфляції становив менше одиниці, тобто, мала місце дефляція. Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань є безпідставною та не підлягає задоволенню. Тому, суд відмовляє в позові в частині стягнення інфляційних втрат.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст.33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач позов за підставою та предметом не спростував.

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення пені й 3% річних належними та допустимими доказами.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 481898,88грн - пені, 39465,20грн - 3% річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи та підлягають задоволенню. У решті позову суд відмовляє. Крім того, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення 0,30грн основного боргу за відсутністю предмету спору.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки (абз.4 п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами і доповненнями)).

Керуючись ст.49, п.1-1 ч.1 ст.80, ст.ст.82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення 0,30грн основного боргу за відсутністю предмету спору.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліссягаз" (12501, Житомирська область, м. Коростишів, вул. Більшовицька, буд.55; ідентифікаційний код 39809534) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720):

- 481898,88грн - пені;

- 39465,20грн - 3% річних;

- 9627,59грн - судового збору.

4. У решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 06.12.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу (рек. з повід.)

3 - відповідачу (рек. з повід.)