ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" листопада 2016 р.Справа № 916/2547/16

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача-1: ОСОБА_1 - на підставі довіреності №920 від 21.07.2016р.

Від відповідача-2: ОСОБА_2 - особисто;

Від відповідача-3: не з'явився;

Від відповідача-4: не з'явився;

розглянувши справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (відповідач-1), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач-2), Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (відповідач-3) та Одеської обласної державної адміністрації (відповідач-4) про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання укласти договір, -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 16.09.2015р. року до господарського суду Одеської області звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 з позовною заявою до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (відповідач-1), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач-2), Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (відповідач-3) та Одеської обласної державної адміністрації (відповідач-4) про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання укласти договір.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.09.2016р. було порушено провадження по справі №916/2547/16 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Разом з позовною заявою позивачем було надано суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову. В судовому засіданні було відмовлено в задоволенні вказаної заяви у зв'язку із її недоведеністю та необґрунтованістю.

03.10.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від Одеської обласної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

05.10.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від ФОП ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Судове засідання по справі № 916/2547/16 призначене на "05" жовтня 2016 р. о 14:15, не відбулося у зв'язку із тим, що 05.10.2016р. з 12 год. 15 хв. до 14 год. 10 хв. всі працівники та відвідувачі суду були евакуйовані з адміністративної будівлі, у зв'язку з проведенням ГУДСНС України в Одеській області спільно з ГУНП в Одеській області оперативно-розшукових заходів з приводу анонімного повідомлення про закладення вибухового приладу в адміністративній будівлі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.10.2016р. розгляд справи №916/2547/16 було призначено на "19" жовтня 2016 р. о 13:45 год.

18.10.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області надійшов відзив на позовну заяву відповідач просив суд зупинити провадження у справі до розгляду справи №515/1139/16-ц та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Судом було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі в повному обсязі у зв'язку із його необґрунтованістю.

В судовому засіданні 07.11.2016р. представник відповідача-1 надав до суду клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів відповідно до ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.11.2016р. клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про продовження строку розгляду справи на 15 днів було задоволено та строк вирішення спору по справі № 916/2547/16 було продовжено на 15 днів.

В судовому засіданні 28.11.2016р. представником відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 було надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

28.11.2016р. у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Як зазначає позивач, їй Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на праві власності належить комплекс будівель в споруд (причал), загальною площею - 114,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 17895449 від 17.02.2014 року.

17 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд (причал), загальною площею - 114,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що зареєстрований в реєстрі за № 273.

В подальшому, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд (причал), загальною площею - 114,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, як зазначає позивач, починаючи з 2014 року ОСОБА_4 є власником комплексу будівель та споруд (причал), загальною площею - 114,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, позивач дізналась про існування договору оренди земельної ділянки від 27 червня 2007 року (адреса: територія 2-го та 5-го км піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області), на якій розміщений комплекс будівель і споруд (причал). Орендодавцем за вказаним договором виступає Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, орендарями - фізична особа-підприємець ОСОБА_5 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2

Таким чином, на думку ОСОБА_4, оскільки вона є власником комплексу будівель та споруд (причал), загальною площею - 114,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці за адресою: територія 2-го та 5-го км. піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області, дані обставини є підставою для переходу до неї права власності на вищезазначену земельну ділянку та розірвання договору оренди вищезазначеної земельної ділянки від 27.06.2007р. №3353.

З наведених підстав, 16.09.2015р. року до господарського суду Одеської області звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 з позовною заявою до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (відповідач-1), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач-2), Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (відповідач-3) та Одеської обласної державної адміністрації (відповідач-4) про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання укласти договір.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав:

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ст.20 Господарського кодексу України, Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до п. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Щодо вимоги позивача про розірвання договору оренди земельної ділянки від 27 червня 2007 року укладеного між Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області та орендарями - фізична особа-підприємець ОСОБА_5 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за №3353, господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положеннями ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зі змісту статті 792 Цивільного кодексу України, вбачається, що сторонами договору оренди земельної ділянки є наймодавець та наймач (орендар).

Таким чином, з вимогою про розірвання договору оренди земельної ділянки від 27 червня 2007 року зареєстрованого в реєстрі за №3353 за умовами цього договору може звернутись тільки сторони, між якими укладено спірний договір, тобто у даному випадку це виключно - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2.

Крім того, спірним договором не передбачена можливість його розірвання за вимогою третіх осіб.

Таким чином, господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки від 27 червня 2007 року зареєстрованого в реєстрі за №3353, у зв'язку із невірно обраним способом захисту.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області укласти з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки за адресою: територія 2-го та 5-го км піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області, на якій розміщений комплекс будівель і споруд (причал), господарський суд зазначає наступне.

За формою та способом волевиявлення, відповідно до п. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України (далі -ГК України) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладання господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

Згідно з пунктом 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Одним із загальних принципів законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору вимагає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки сторін. Учасники цивільних правовідносин за власним розсудом вступають у договірні відносини, виходячи із певних обставин свого життя або господарювання, і тим самим вибирають ті чи інші засоби реалізації своїх інтересів, якими є суб'єктивні цивільні права та кореспондуючи їм обов'язки.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд звертає увагу, що способи захисту порушених прав суб'єкта господарювання визначені статтею 16 ЦК та статтею 20 ГК. Переліки способів захисту прав, що місять ці статті, не передбачають такого способу захисту права як визнання договору укладеним, також не передбачено такого способу захисту іншими актами законодавства.

Враховуючи зміст ч.2 п.1 ст. 11 ЦК, якою встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори, суд вважає, що вимога про зобов'язання укласти договір не є вірно обраним позивачем способом захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання, а є вимогою про втручання суду в господарську діяльність відповідача.

Таким чином, господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області укласти з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки за адресою: територія 2-го та 5-го км піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області, на якій розміщений комплекс будівель і споруд (причал).

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Крім того, господарський суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за одну немайнову вимогу підлягає сплата судового збору у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, тобто 1 378 грн.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено дві немайнові вимоги, а надано докази про сплату лише 1 378,00 грн. судового збору.

Відповідно до приписів ст. 44, 49 ГПК України, у разі відмови у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Таким чином стягненню з позивача до державного бюджету підлягає 1 378,00 грн. судового збору за позовну вимогу немайнового характеру.

Керуючись ст.ст.32,33,44,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (відповідач-1), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач-2), Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (відповідач-3) та Одеської обласної державної адміністрації (відповідач-4) про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання укласти договір - відмовити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_2; код НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України (р/р 3008 отримувач ГУ ДКСУ в Одеській області , банк отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області МФО 828011 код класифікації: 22030001) судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 1 378 /одна тисяча триста сімдесят вісім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено та підписано 05 грудня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев